Agatha Christie 
 	Poirot bravúrjai II. 
 	Hunga könyvek 
 	
 	TARTALOMJEGYZÉK 
 	 
 	A PLYMOUTH-EXPRESSZ.................................................................................................................................. 4 
 	A CSOKOLÁDÉSDOBOZ................................................................................................................................... 13 
 	A TENGERALATTJÁRÓ TERVRAJZA ............................................................................................................ 22 
 	LAKÁS A HARMADIKON................................................................................................................................. 31 
 	KETTİS BÜN...................................................................................................................................................... 43 
 	A MARKET BASING-I REJTÉLY...................................................................................................................... 53 
 	DARÁZSFÉSZEK ................................................................................................................................................ 59 
 	A LEFÁTYOLOZOTT HÖLGY .......................................................................................................................... 66 
 	HALÁL A TENGEREN ....................................................................................................................................... 73 
 	MI VIRÍT A KERTEDBEN?................................................................................................................................ 84 
 	
 A PLYMOUTH-EXPRESSZ 

 	Alec Simpson, az Angol Királyi Haditengerészet egyik tisztje, Newton Abbotnál lépett a Plymouth-expressz elsı osztályú kocsijának peronjára. Nehéz bırönddel a kezében egy hordár baktatott mögötte. Már azon volt, hogy fellódítsa a csomagtartóra, de az ifjú tengerész nem engedte: 
 	– Ne – hagyja az ülésen! Majd késıbb felteszem. Fogja! 
 	– Köszönöm, sir – a hordár, gavalléros borravalóval a markában, távozott. 
 	Némi ajtócsapkodás utón sztenori hang töltötte be a szerelvényt: 
 	– A vonat csak Plymouthban áll meg legközelebb. Átszállás Torquay felé. A legközelebbi megálló Plymouth. 
 	Azután füttyszó hallatszott, és a vonat méltóságteljesen kigördült az állomásról. 
 	Simpson hadnagy az egész kupét lefoglalta magának. A decemberi levegı fagyos volt, ı pedig felhúzta az ablakot. Valami megcsapta az orrát, amitıl kissé ráncba szaladt a homloka. 
 	Méghozzá micsoda szag volt! Emlékezetébe villant a kórházban töltött idı, amikor a lábát operálták. Igen, kloroform: ez az! 
 	Megint leengedte az ablakot, és átült a menetiránnyal szembeni oldalra. Pipát húzott elı a zsebébıl, és rágyújtott. Egy darabig békésen üldögélt, bámult kifelé az éjszakába, és közben pöfékelt. 
 	Végül feltápászkodott, kinyitotta a kofferjét, hogy kivegyen belıle egy-két újságot és képeslapot', majd megpróbálta becsúsztatni a szemközti ülés alá – ám sikertelenül. Valami akadályba ütközött. Egyre fokozódó türelmetlenséggel taszított még egyet rajta, de a bıröndöt továbbra sem sikerült beszuszakolnia, a fele még mindig kilógott az ülés alól. 
 	– Mi az ördögért nem megy be? – dörmögte, és teljesen kihúzta, majd lehajolt és bekukkantott az ülés alá... 
 	
 	Egy pillanattal késıbb rémült kiáltás szállt az éjszakában, és a vonatmonstrum váratlanul megállt a vészfék ellentmondást nem tőrı imperatívuszának eredményeképpen. 
 	
 	– Mon ami –  mondta Poirot –, nem maradt elıttem titokban, hogy önt módfelett érdekli Plymouth-expressz rejtélye. Olvassa! A levélt rövid volt és célratörı. 
 	
 	 Tisztelt Uram! 
 	 Lekötelezne, ha mielıbb felkeres egy önnek alkalmasabb idıpontban. 
 	 Kiváló tisztelettel Ebenezer Halliday 
 	
 	Nem értettem teljesen az összefüggést, fizért kérdın néztem Poirot-ra. 
 	Válaszképpen felemelte az újságot, és olvasni kezdett: 
 	– Az elmúlt éjszaka folyamán hihetetlen dologra bukkantak. A haditengerészet egyik fiatal tisztje útban Plymouth felé egy nıi holttestet fedezett fel a vasúti szakasz egyik ülése alatt. A nıt szíven szúrták. A tiszt azonnal megrántotta a vészféket, és a vonatot egy mellék vágányra irányították. A harminc év körüli, jól öltözött nıt egyelıre nem sikerült azonosítani. 
 	– Késıbb ezt írják: ,,A Plymouth-expresz-szen talált nıi holttestet Mrs. Rupert Carrington ó'nagyságaként azonosították." – Érti már, barátom? Vagy ha nem, elárulom még, hogy Mrs. Rupert Carrington leánykori neve Flossie Halliday volt, az öreg Halliday, az amerikai acélmágnás lánya. 
 	– És a mágnás küldött önért? Ragyogó! – Tettem neki egy apró szívességet valamikor – 
 	holmi látra szóló kötelezvények dolgában. Egyszer pedig, amikor részt vettem Párizsban egy udvari fogadáson, bemutattak Mademoiselle Flossie-nak is. La jolie pen-sionnairel  De megvolt benne a joli dot**  is! Csaknem bajba is sodorta. Kicsibe múlott, hogy malır nem történt. 
 	– Mirıl volt szó? 
 	– Tulajdonképpen egy bizonyos, de la Rochefour grófról. Un bien manvais sujet!  Jó kis firma, ahogy mondani szokás errefelé. Megátalkodott kalandor, aki tisztában van vele, hogyan kell elcsavarni egy romantikus fiatal lányka fejét. Még szerencse, hogy az apja jó idıben szimatot fogott. Percnyi késedelem nélkül visszavitte Amerikába. Évekkel késıbb értesültem a házasságkötésérıl, de a férjérıl semmit sem tudtam. 
 	– Hm – összegeztem a tényállást. – Mindenesetre Mr. Rupert Carrington ırnéltósága t sem merném ideális partinak nevezni. Alaposan a nyakára hágott a pénzének a lóversenyeken, és nem tartom kétségesnek, hogy az öreg Halliday dollárjai a lehetı legjobb pillanatban érkeztek meg. Leginkább úgy mondanám, hogy egy jóképő, behízelgı modorú, határtalanul lelkiismeretlen csirkefogó, akinek messze földön nem akad párja! 
 	– Ah, szegény kis asszonyka! Elle n'est pas bien tombée!  
 	Elképzelésem szerint már a kezdet kezdetén sem hagyott kétséget afelıl, hogy a hölgyet nem annyira ı magáért, mint inkább a csinos pénzeszsákjáért vette feleségül. Azt hiszem, elég hamar szétválhattak az útjaik. Mostanában azt is rebesgetik, hogy törvényesen is elváltak. 
 	– De az öreg Halliday-t sem ejtették ám a feje lágyára! A lánya pénze fölött más nemigen rendelkezhetett. 
 	– Merem állítani. Mindenesetre tényként Bierem leszögezni, hogy Rupert ınagysága nyakig ült a slamasztikában. 
 	– Ohohó! No lám, lám! Csak azt szeretném tudni, hogy... 
 	– Mit, kedves barátom? 
 	– Mon ami,  ne ugorjon rögtön így a torkomnak! Látom, érdekli önt a dolog. Nincs kedve velem tartani Mr. Halliday-hez? Van egy taxiállomás a sarkon. 
 	
 	Pár perc sem telt bele, máris a Park Lane egyik impozáns épülete elıtt találtuk magunkat, amelyet az amerikai milliomos bérelt ki. Bevezettek bennünket a könyvtárba, ahová szinte azonnal belépett egy testes, nagydarab férfi, átható tekintettel és agresszív állal. 
 	– M. Poirot? – szólalt meg Mr. Halliday. 
 	– Úgy érzem, nem kell részleteznem, hogy mit kírvánok öntıl. Olvasta a lapokat, én pedig nem vagyok híve a teketóriázásnak. Tudomásomra jutott, hogy ön éppen Londonban tartózkodik, és nem felejtettem még el, micsoda nagyszerő munkát végzett azokkal a bombákkal kapcsolatban. Csalhatatlan a névmemóriám. Nagyra becsülöm a Scotland Yardot, de azért meglesz a magam embere is. Pénz nem számít. Minden egyes centet a kislányom számára kuporgattam össze – most pedig, hogy ı nincs többé, az utolsó ingemet is odaadnám, csak hogy elkapják azt az átkozott gazembert, aki ezt az iszonyatot elkövette! Ért engem, ugye? Tehát az ön feladata, hogy leszállítsa az árut! 
 	Poirot elegánsan meghajolt: 
 	– Szívesen elismerem, monsieur, hogy Párizsban nemegyszer láttam az ön lányát. Most pedig szeretném megkérni arra, hogy legyen szíves elmondani nekem mindent plymouthi útjával kapcsolatosan, vagy bármilyen további részletet, aminek az ön véleménye szerint köze lehet az esethez. 
 	– Nos, talán azzal kezdeném – felelte Halliday –, hogy nem is Plymouthba utazott. 
 	Avonmead Courtba várták vendégségbe, Swansea hercegnı kastélyába. A 12,14-es vonattal hagyta el Londont a Paddington-állomásról, hogy 02,50-kor megérkezzen Bristolba (ahol át kellett szállnia). A Plymouthba tartó legfontosabb expresszvonatok természetesen Westburyn haladnak át, Bristolnak még csak a közelébe sem mennek. A 12,14-es meg sem áll egészen Bristolig, utána pedig Westonban, Tauntonban, Exeterben és Newton Abbotban áll meg. A lányom saját fülkében utazott, amelyet Bristolig foglaltattam le számára, a szobalánya pedig egy harmadosztályú kupéban utazott a következı kocsiban. 
 	
 	Poirot bólintott, Mr. Halliday pedig folytatta: 
 	– Avonmead Courtban igen vidám napoknak néztek elébe, több bált is terveztek, ezért a kislányom szinte valamennyi ékszerét magával vitte – értéküket tekintve hozzávetıleg százezer dollárt érhettek. 
 	– Un moment –  szakította félbe Poirot. – Ki felügyelt az ékszerekre? A kedves lánya vagy a szobalány? 
 	– A lányom mindig magára vállalta ezt a feladatot, egy kis kék szattyánbır neszesszerben tartotta magánál ıket. 
 	– Folytassa, monsieur! 
 	– Bristolban a szobalány, név szerint Jane Mason, összeszedte úrnıje ruháskofferjét és takaróit, amelyek nála voltak, és átment Klossie szakaszának ajtajához. Nagyon megrökönyödött, amikor a lányom közölte vele, hogy mégsem száll ki Bristolban, hanem továbbutazik. Megparancsolta Masonnek, hogy vigye ki a poggyászát, és tegye be a poggyászmegırzıbe. Megengedte neki, hogy megteázzon a restiben, miközben várnia kellett az állomáson az úrnıjére, aki egy északnak tartó vonattal kívánt visszatérni Bristolba valamikor a délután folyamán. A szobalány, jóllehet egy árva szót sem értett az egészbıl, úgy tett, ahogy mondták neki. A csomagokat elhelyezte a poggyászmegırzıben, majd beült teázni. 
 	Egyik vonat a másikba ért, azonban az úrnıje egyiken sem volt rajta. Miután az utolsó vonat is elrobogott, a lány otthagyta a koffereket, ahol voltak, és megszállt éjszakára a legközelebbi szállodában. Ma reggel olvasott a tragédiáról a lapokban, és felült a legelsı vonatra, hogy visszajöjjön a fıvárosba. 
 	– Nincs valami elfogadható magyarázat arra, hogy miért változtatta meg a lánya ilyen váratlanul az útitervét? 
 	– Ami azt illeti, van. Jane Mason szerint Bristolban Flossie már nem egyedül ült a kupéban. Egy férfi volt vele, aki a távolabbi ablaknál állt, így az arcát sem láthatta. 
 	– Ugye a vonaton volt folyosó is? 
 	– Volt. 
 	– Melyik oldalán? 
 	– A peron felılin. A kislányom a folyosón állt, amikor Masonnel beszélt. 
 	– És önben a gyanú leghalványabb árnyéka sem merült fel – már megbocsásson! – azzal felugrott, és gondosan megigazította a tintatartót, ami egy parányit elcsúszott a helyérıl. – Je vous demande pardon –  folytatta, újból helyet foglalva.- Az idegeimre megy, ha valami ferde. 
 	Ugye, milyen különös? Ott tartottunk, monsieur, hogy önben nem támadt lel a gyanú, amikor azt hallotta, hogy a lánya egy váratlan találkozás miatt változtatott az eredeti útitervén? 
 	– Ez látszik az egyedüli lehetséges feltevésnek. 
 	– Elképzelése sincs róla, hogy ki lehetett u szóban forgó úriember? 
 	A milliomos egy pillanatig habozni látszott, majd így válaszolt: 
 	– Nem; semmi az égadta világon. 
 	– No és ami a holttest felfedezését illeti? 
 	– Egy fiatal tengerésztiszt bukkant rá, aki azonnal megállította a szerelvényt. A vonaton volt orvos is. Megvizsgálta a tetemet. Eszerint a lányomat elıször kloroformmal elkábították, majd leszúrták. Az általa adott szakvélemény szerint körülbelül négy órája lehetett halott, tehát nem sokkal azután történhetett a dolog, hogy elhagyták Bristolt – valószínőleg még Weston elıtt, esetleg Weston és Taunton között. 
 	– Hát az. ékszeres neszesszer? 
 	– Az ékszerek, M. Poirot, eltőntek. 
 	– Még valamit, monsieur. A lánya vagyona – kire száll a halála után? 
 	– Flossie nem sokkal a házasságkötése után írt egy végrendeletet, és mindent a férjére hagyott – itt egy pillanatra elbizonytalanodott, mielıtt folytatta volna: – Egyúttal talán azt is elmondhatom önnek, Monsieur Poirot, hogy a vejemet lelkiismeretlen csirkefogónak tartom, továbbá hogy a kislányom – az én tanácsomra – már éppen azon volt, hogy a törvény eszközével szabaduljon meg tıle – nem nagy ügy manapság. A pénzt oly módon helyeztem letétbe számára, hogy a férje ne nyúlhasson hozzá, amíg ı él, azonban annak dacára, hogy évek óta teljesen különváltan éltek, a lányom nemegyszer kisegítette anyagi gondjaiból, mert kerülni szerette volna a botrányt. Én viszont úgy döntöttem: véget vetek ennek. Végül Flossie is beleegyezését adta, én pedig utasítottam az ügyvédeimet, hogy indítsák meg az eljárást. 
 	– Hol tartózkodik Monsieur Carrington? 
 	– A városban van. Azt hiszem, tegnap vi-| déken járt, de éjjel visszajött. 
 	Poirot eltöprengett. Azután megszólalt: 
 	– Azt hiszem, ez minden, monsieur. 
 	– Kíván beszélni a szobalánnyal, Jane Masonnel? 
 	– Ha volna olyan szíves. 
 	Halliday csengetett, és rövid utasítást adott az inasnak. 
 	Pár pero múlva Jane Mason lépett be a szobába: bizalomgerjesztı, kemény vonású asszony, arcán azzal a rezzenéstelen kifejezéssel, ami csak a jó cseléd sajátja. 
 	– Megengedi nekem, hogy feltegyek néhány kérdést? Az úrnıje ugyanúgy viselkedett tegnap reggeli induláskor, mint szokott? Nem volt izgatott vagy zavart? 
 	– Ó, nem, sir! 
 	– De Bristolban már igen? 
 	– Úgy van, sir, kimondottan ideges volt – olyan feldúlt volt, hogy mintha azt sem tudta volna, hogy mit beszél. 
 	– Mit mondott egészen pontosan? 
 	– Hát, sir, amennyire emlékszem, azt mondta: „Mason, meg kellett változtatnom az utitervemet. Történt valami – úgy értem, egy általán nem szállok itt ki. Tovább kell mennem. 
 	Vigye ki a csomagokat, és helyezze ıket a poggyászmegörzıbe! Aztán igyon egy teát, és vár jon az állomáson!" 
 	– Itt várjam önt, madame? – kérdeztem. 
 	– Igen, persze. Ne menjen sehová! Egy késıbbi vonattal jövök vissza. Nem tarthat sokáig az egész." 
 	– Igenis, asszonyom – mondtam. Én ugye nem kérdezısködhetem, de nagyon furcsállottam a dolgot. 
 	– Ez ugyebár nem vallott az úrnıjére? 
 	– Egyáltalán nem, sir. 
 	– Mire gondol? 
 	– Hát, sir, én arra gondoltam, hogy azzal az úrral függött össze a dolog, tudja, ott a kupéban. Az asszonyom nem szólt hozzá, de egyszer-kétszer odafordult felé, mintha azt kérdezte volna tıle, hogy jól mondja-e. 
 	– De maga nem látta az úr arcát? 
 	– Nem, sir; egész idı alatt háttal állt ne kem. 
 	– Le tudná írni egyáltalán? 
 	– Halvány ó'zbó'rszínő felöltıt viselt és útisapkát. Magas és vállas volt, a feje pedig hátul sötét színő. 
 	– Nem ismeri az illetıt? 
 	– Ó, nem, igazán nem hinném, sir. 
 	– Nem a gazdája volt, Mr. Carrington, egészen biztos benne? 
 	Mason meglehetısen riadtan pislogott: 
 	– Ó, nem hiszem, sir! 
 	– De biztosnak  nem biztos benne? 
 	– Hasonló felépítéső úr volt, sir – de ırá sohasem gondoltam volna. Elég ritkán láttuk... 
 	Nem merném azt állítani, hogy nem ö  volt! 
 	
 	Poirot felemelt egy tőt a szınyegrıl, és fejcsóválva méregette; azután folytatta: 
 	– Lehetségesnek tartja, hogy a férfi Bristolban szállt fel a vonatra, még azelıtt, hogy maga odaért volna a kupéhoz? 
 	Mason elgondolkozott: 
 	– Igen, sir, azt hiszem, lehetséges volt. Az én fülkémben nagy volt a zsúfoltság, és be letelt néhány percbe, amíg ki nem küzdöttem magam onnan; aztán a peronon is rengetegen voltak, úgyhogy nem bírtam sietni. De csak egy-két perce lehetett arra, hogy szót váltson asszonyommal, ily módon. Biztos voltam benne, hogy a folyosón keresztül érkezett. 
 	– Ez tényleg valószínőbbnek tőnik. 
 	Poirot itt szünetet tartott, továbbra is homlokát ráncolva. 
 	– Tudják, milyen ruha volt asszonyomon, sir? 
 	– A lapokban közöltek néhány részletet, de szeretném, ha maga megerısítené ıket. 
 	– Ezüstróka sapka volt rajta fehér tőpettyes fátyollal, sir, meg kék gyapjukabát és szoknya 
 	– a kéknek az az árnyalata, amit acélkéknek szoktak nevezni. 
 	– Hm, meglehetısen feltőnı. 
 	– Az – hagyta helyben Mr. Halliday. – Japp felügyelı reméli, hogy hasznunkra válhat, ha sikerül megállapítanunk a gyilkosságnak a helyszínét. Aki csak látta, emlékezni fog rá. 
 	– Precisément! –  Köszönöm, mademoiselle. 
 	A szobalány távozott. 
 	– Jó – tápászkodott fel komoly arccal Poirot. – Itt egyelıre ennyit tehetek – kivéve, monsieur, hogy szeretném megkérni: mondjon el nekem mindent, de mindent! 
 	– Már megtettem. 
 	– Biztos benne? 
 	– Abszolút biztos. 
 	– Akkor nincs több mondanivalóm. Nem vállalom az ügyet. 
 	– Hogyhogy? 
 	– Mivel ön nem ıszinte hozzám. 
 	– Biztosítom önt... 
 	– Nem, ön valamit elhallgat! 
 	Egy pillanatig csend volt, majd Halliday elıhúzott egy papírt a zsebébıl, s átnyújtotta barátomnak. 
 	– Azt hiszem, erre céloz, Monsieur Poirot – bár bosszant, hogy ön honnan tudhat errıl. 
 	Poirot elmosolyodott, és széthajtogatta a papírt. Egy levelet tartott a kezében, amely vékony, dılt betős kézírással íródott. Poirot hangosan felolvasta: Chere Madame! 
 	 Végtelen öröm tölt el, mikor arra gondolok, hogy hamarosan viszontláthatom önt. Miután kézhez kaptam kedves hangú válaszát, türelmetlenségemet alig tudom türtıztetni. Egy pillanatra sem felejtettem el azokat a párizsi napokat. Kegyetlenség, hogy Ön már holnap elhagyja Londont. Azonban nem is olyan sokára, sıt talán hamarabb is, mint képzelné, részem lesz abban a boldogságban, hogy karjaim közt tartsam azt a hölgyet, aki szívemben mindig is az elsı helyet foglalta el. 
 	 Biztosíthatom Önt, chére madame, hogy változatlanul a leggyengédebb érzelmekkel viseltetem Ön iránt. 
 	 Armand de la Rochefour 
 	  
 	Poirot kissé meghajolt és visszaadta a levelet llalliday-nak: 
 	– Ha jól sejtem, monsieur, önnek nem volt tudomása róla, hogy a lánya fel kívánta újítani a kapcsolatát De la Rochefour gróffal? 
 	– Derült égbıl villámcsapásként ért a hír! Ezt a levelet a kislányom retiküljében találtam. 
 	
 	Ahogy valószínőleg ön is jól tudja, Monsieur Poirot, ez az úgynevezett „gróf" a kalandorok legrosszabb típusába tartozik. 
 	Poirot bólintott. 
 	– Azonban kíváncsi lennék arra, honnan szerzett tudomást ennek a levélnek a létezésérıl? 
 	Barátom ravaszkásan somolygott: 
 	– Sehogy, monsieur. De nem elég, ha egy detektív követi a lábnyomokat vagy azonosítja a cigarettahamut. Kiváló pszichológusnak is kell lennie! Tudtam, hogy ön nern kedveli a vejét, és nem bízik benne, ö húz hasznot a leánya halálából; a szobalánytól kapott leírás a titokzatos férfiról kellıképpen hasonlít rá. És ön mégsem ered a nyomába! Miért? Mert az ön gyanúja homlokegyenest más irányba mutat. Tehát valamilyen információt visszatart magának. 
 	– Igaza van, Monsieur Poirot. Biztos voltam benne, hogy Rupert a bőnös, amíg meg nem találtam ezt a levelet. Rettenetesen felkavart. 
 	– Értem. A gróf azt írja: „...nem is olyan sokára, sıt talán hamarabb is, mint képzelné ...". 
 	Nyilvánvalóan nem óhajtotta helyben, ölbe tett kézzel bevárni, amíg ön meg nem orrontja újbóli felbukkanását. Vajon nem ı utazott el Londonból a 12,14-es vonattal, és ment végig a folyosón a lánya szakaszáig? Ha emlékezetem nem csal, De la Roche gróf szintén délceg termető, és a haja is sötét! 
 	A milliomos bólintott. 
 	– Nos, akkor hát nincs más hátra, monsieur, mint hogy kellemes napot kívánjak önnek. 
 	Feltételezem, hogy a Scotland Yardnak megvan a listája az ékszerekrıl? 
 	– Igen, és azt hiszem, Japp felügyelı is itt van, ha beszélni óhajtana vele. 
 	
 	Japp régi barátunk volt, és egyfajta leereszkedı nyájassággal üdvözölte Poirot-t: 
 	– Hát hogy van, monsieur? Nincs köztünk semmi ellenérzés, bár mindkettınknek megvan a maga saját egyéni látásmódja. Na és mi újság a „kicsi szürke agysejtekkel"? Dolgozgatnak, dolgozgatnak? 
 	Poirot sugárzóan visszamosolygott rá: 
 	– Mőködnek még, kedves Jappem, legalábbis mások szerint! 
 	– Akkor nincs baj. Mit gondol: Rupert ıméltósága volt vagy egy szélhámos? 
 	Természetesen szemmel tartjuk a szokásos helyeket is. Tudni fogjuk, ha az ékszereket elidegenítik, hiszen akárki tette is, nem fogja megtartani ıket pusztán a csillogásuk miatt! Ez fölöttébb valószínőtlen! Most éppen azt próbálom kipuhatolni, merre járt Rupert Carrington a múlt éjjel. Szeretném fellebbentem róla a titokzatosság fátylát, mert volna mirıl! Van egy emberem, aki nyomába eredt. 
 	– Rendkívüli éleslátásra vall, még ha talán egy napot késett is vele – vetette felPoi-rot diplomatikusan. 
 	– Önt sohasem hagyja cserben a humorérzéke, Monsieur Poirot. Hát, akkor én megyek a Paddingtonra. Bristol, Weston, Taunton, ez az én útvonalam. Addig is, a viszontlátásra! 
 	– Visszajönne még ma este, és volna szíves beszámolni az eredményrıl? 
 	– Bízhat bennem, vissza fogok jönni. 
 	– A jó öreg felügyelı azt szereti, ha mindig minden mozgásban van – dörmögte Poirot, amikor barátunk távozott. – Állandóan úton van; lábnyomokat méricskél; sarat és cigarettahamut győjtöget! Végtelenül szorgalmas! Nem találok szavakat a buzgalmára! És valahányszor megemlítem neki a pszichológiát, tudja, mi volt a válasza rá? Ilyenkor mindig csak mosolyog. Magában pedig így vélekedik: „Szelvény öreg Poirot! Öregszik! Egyre szenilisebb lesz!" Japp „az ajtón kopogtató új nemzedék". Es ma joil  Ez a nemzedék úgy el van foglalva a kopogtatással, hogy észre sem veszi, hogy az ajtó nyitva van! 
 	– És most mit szándékozik tenni? 
 	– Mivel carte blanche  van a kezünkben, megkockáztatok három pennyt, és odaszólok a Ritzbe – talán Ön is észrevette, hogy a grófunk ott tartózkodik. Azután pedig, mivel a; cipım kissé átnedvesedett, és már kétszer tüsz-szentettem is, hazatérek, és készítek magamnak egy tisane-t  a borszeszégın! 
 	
 	Poirot-t csak másnap reggel láttam viszont; Éppen a reggelijét fejezte be teljes lelki nyugalommal. 
 	– Nos? – sürgettem. – Történt valami? 
 	– Semmi. 
 	– És Japp? 
 	– Színét sem láttam. 
 	– A gróf? 
 	– Tegnapelıtt kijelentkezett a Ritzbıl. 
 	– A gyilkosság napján? 
 	– Úgy van. 
 	– Akkor ez eldönti a dolgot! Rupert Carrington tisztázódott. 
 	– Mert De la Rochefour gróf elhagyta a Ritzet? Túl messzire megy, barátom. 
 	– Mindenesetre a nyomában kell maradni, le kell tartóztatni! De vajon mi lehetett azi indítéka? 
 	– Százezer dollár értékő ékszer bárki számára csinos indíték lehet. De nem; számomra a kérdés a következı: miért ölte volna meg? Miért nem lépett meg nyomban az ékszerekkel? 
 	– Miért nem? 
 	– Mert nırıl volt szó, mon arai.  Aki egyszer szerette ezt a férfit. Éppen ezért az ékszerek eltőnését sem kürtölte volna világgá. A gróf pedig – aki mellesleg kitőnıen ért a pszichológiához, amennyiben a hölgyek mély lélektanáról van szó (azaz a saját sikerérıl) -
 	tökéletesen tisztában lett volna ezzel! Másfelıl, ha Rupert Carringtoh ölte volna meg a hölgyet, ugyan miért vitte volna magával az ékszereit, amelyek végzetesek lehettek volna rá nézve? 
 	– Talán vaktában tette. 
 	– Nem állítom, hogy nincs igaza, barátom. Á, itt van Japp! Felismerem a kopogtatásáról. 
 	A felügyelı csak úgy sugárzott a megelégedettségtıl: 
 	– Jó reggelt, Poirot! Csak most értem vissza. Van némi eredmény is. Hát önnel mi a helyzet? 
 	– Ami engem illet, én a gondolataimat rendezgettem – válaszolt Poirot szelíden. 
 	Japp édesdeden felkacagott: 
 	– Az öreglegény felett elszálltak kissé az évek! – jegyezte meg, mintegy a fülembe lehelve. – A fiatal népségtıl távol áll az ilyesmi – mondta fennhangon. 
 	– Quel dommage? – érdeklıdött Poirot. 
 	– Nos, érdekli, hogy mit végeztem? 
 	– Megengedi, hogy inkább kitaláljam? Megtalálta a kést, amellyel a gyilkosságot elkövették, valahol Wesfon és Taunton között a sínek közelében, továbbá kihallgatta azt az újságosfiút, aki Westonban beszélt Mrs. Carringtonnal! 
 	Jappnek leesett az álla: 
 	– Honnan a csudából tudta meg? Csak azt ne mondja nekem, hogy megint azok a mindenható „kicsi szürke agysejtjei" dolgoztak! 
 	– Elıször is örömmel konstatálom, hogy ön szerint is „mindenhatóak". És mondja csak, adott a hölgy egy shillinget annak a fiúnak? 
 	– Nem, félkoronást! – Japp közben visszanyerte léleknyugalmát, és elvigyorodott: 
 	– Micsoda egy extravagáns egy népség ezek a gazdag amerikaiak! 
 	– Éppen ezért a fiú emlékezett még rá? 
 	– De még mennyire! Nem minden nap pottyan az ölébe félkoronás. Az asszony odaintette magához, és vásárolt tıle két képesújságot. Az egyiken egy kék ruhás lány szerepelt a címlapon. „Hasonlít rám", mondta. Hát hogy ne emlékezett volna erre a hölgyre! No nekem több se kellett. Az orvos biztos benne, hogy a bőntényt csakis Taunton elıtt hajthatták végre. 
 	Úgy gondoltam, a késtıl nyomban megszabadultak, tehát végigmentem a sínek mentén, és ott is volt! Tauntonban kérdezıs ködtem az emberünk felıl, de Taunton természetesen nagy állomás, és nemigen látszott való színőnek, hogy felfigyeltek volna rá. Minden bizonnyal felült egy késıbbi vonatra, és visszament Londonba. 
 	Poirot bólogatott: 
 	– Bizonyára így volt. 
 	– De kaptam egy másik információt is, amikor visszaérkeztem. Megszabadulnak az ékszerektıl, pompás! A legnagyobb smaragdot tegnap éjjel elzálogosították – az egyik régi ismerısünk méghozzá. Mit gondol, ki volt az? 
 	– Fogalmam sincs – legfeljebb annyi, hogy egy alacsony emberke volt. 
 	Japp csak bámult, mint a sült hal: 
 	– Hát, fején találta a szöget. Az illetı elég alacsony. Red Narky volt az. 
 	– Ki az a Red Narky? – vetettem közbe. 
 	– Az egyik legbriliánsabb ékszertolvaj, sir. És nem szokott gyilkolni. Többnyire egy nıvel dolgozik együtt: Gracie Kidd-del; de úgy tőnik, a nı most kimaradt a buliból – hacsak nem lógott meg a zsákmány többi részével Hollandiába. 
 	– Letartóztatta Narkyt? 
 	– Magától értetıdik. De ne feledjék: mi a másik férfira vadászunk: arra, aki Mrs. 
 	Carringtonnal együtt utazott. İ volt az, aki az egészet kifızte, méghozzá igen körültekintıen. 
 	De Narky sohasem árulná el a cimboráit. 
 	Észrevettem, hogy Poirot szeme zöldes fényben izzik. 
 	– Azt hiszem – mondta halkan –,   hogy én megtalálom önnek Narky cimboráját, méghozzá könnyőszerrel. 
 	– Egy kis ötletecske, mi? – Japp éles pillantást lövellt Poirot-ra. – Maga néha nagyszerően tudja leszállítani az árut. Persze bolondnak áll a szerencse. 
 	– Meglehet, meglehet – mormolta barátom. – Hastings, hol a kalapom? És a kefe? Így ni! 
 	És a kalucsnit se feledjük ki, ha netán esne! Nem szabad kárbaveszni hagynunk a tisane jótékony hatását. Au revoir,  Japp! 
 	– Sok szerencsét, Poirot! 
 	Poirot leintette az utunkba kerülı legelsı taxit, és a Park Lane-re vitettük magunkat. 
 	Mihelyt megérkeztünk Halliday háza elé, fürgén kipattant az autóból, kifizette a sofırt és becsöngetett. Halkan elıadta kérését az ajtót nyitó inasnak, majd azon nyomban felvezettek bennünket az emeletre. Felmentünk a legfelsı emeletre, és egy kicsiny, takaros hálószobában találtuk magunkat. 
 	Poirot tekintetével feltérképezte a helyiséget, hogy végül egy kismérető fekete kofferen állapodjon meg. Letérdelt elé, megvizsgálta a ráragasztott címkéket, majd elıhalászott egy kis hajlított drótdarabkát zsebe mélyérıl. 
 	– Kérdezze meg Mr. Hallidayt, hogy lenne-e szíves felfáradni hozzám, ide az emeletre – 
 	szólt oda az inasnak a válla fölött. 
 	Az inas távozott, Poirot pedig gyakorlott kézzel finoman babrálni kezdte a koffer zárját. 
 	Pár perc sem telt bele, és a zár engedett, ö pedig felemelte a fedelét. Finoman kotorászott a benne lévı ruhanemő között, egyenként ejtve ıket maga mellé a padlóra.. 
 	Súlyos léptek közeledtek a lépcsın, és kisvártatva Halliday lépett a szobába. 
 	– Mi az ördögöt csinál maga itt? – kérdezte rámeredve. 
 	– Ezt  kerestem, monsieur! – ezzel Poirot elıvarázsolt a bıröndbıl egy élénkkék gyapjú kabátot és szoknyát, és egy kicsi ezüstróka, sapkát. 
 	– Mit keres maga az én bıröndömben? 
 	
 	Azon vettem észre magam, hogy közben Jane Mason, a szobalány is belépett a szobába. 
 	– Ha becsukná az ajtót, Hastings. Köszönöm. Úgy, és most dıljön is neki! Most pedig engedje meg, hogy bemutassam önnek Gracie Kiddet alias Jane Masont, aki hamarosan ismétélvezheti régi cimborája, Red Narky társaságát Japp felügyelı kedves védıkíséretében. 
 	Poirot tiltakozva emelte fel a kezét: 
 	– A világ legegyszerőbb dolga volt! – azzal vett még egy kis kaviárt. – Elıször az fogott meg, ahogyan a szobalány ragaszkodott ahhoz, hogy az asszonya pontosan ezeket a ruhákat viselte. Miért volt ennyire fontos számára, hogy rájuk terelje a figyelmünket? Arra is rájöttem, hogy kizárólag a szobalány elbeszélésébıl tudunk a Bristolban felszálló titokzatos férfi létezésérıl. Az orvosi jelentés szerint a gyilkosságot nyugodtan elkövethették még Bristol elıtt. Ám ha így volt, a lánynak cinkostársnak kellett lennie. Márpedig ha volt cinkostársa, nem lett volna célirányos, hogy, csak az ı szava bizonyítsa ezt a sarkalatos pontot. Mrs. 
 	Carrington öltözete igen feltőnı volt. A szobalányok általában könnyőszerrel befolyásolhatják asszonyukat abban, hogy mit vegyenek fel. Namármost ha Bristol után bárki is látott volna egy kék kosztümös hölgyet szırmesapkával a fején, akkor minden valószínőség szerint kész lett volna akár eskü alatt is vallani, hogy Mrs. Carringtont látta. 
 	– Elkezdtem rekonstruálni a történteket! A szobalány valószínőleg két öltözet ruhával is felszerelkezett, ö és a cinkostársa kloroformmal elkábítják és leszúrják Mrs. Carringtont London és Bristol között, feltételezhetıen egy alagút „jótékony" sötétjét kihasználva. Testét beguritják az ülés alá; a szobalány pedig átveszi a szerepét. Westonnál valahogyan fel kell hívnia a figyelmet magára. Hogyan? Legkézenfekvıbbnek látszik az újságárusfiú. 
 	Emlékezetét busás borravalóval olajozza meg. Felhívja a figyelmet á ruhája színére is azzal, hogy megjegyzést tesz az egyik magazinra. Westont elhagyván kidobja a kést a vonatablakból, hogy megjelölje azt a helyet, ahol a bőntényt valószínőleg elkövették, majd vagy átöltözik, vagy esüköpenyt vesz a ruhája fölé. Tauntonban leszáll a vonatról, és siet vissza Bristolba, ahogy psak tud, ahol a cinkostársa már betette számára a koffert a poggyászmegırzıbe. A férfi átadja neki a jegyet, majd ı maga visszamegy Londonba. A nı szerepe szerint a peronon várakozik, éjszaka megszáll egy szállodában, végül reggel visszatér a fıvárosba, pontosan úgy, ahogy elmesélte. 
 	– Mikor Japp visszaérkezett felfedezıútjairól, valamennyi következtetésemet megerısítette. Elmondta azt is, hogy egy közismert bőnözı akarta értékesíteni az ékszereket. 
 	Tudtam, hogy bárki is legyen az, külseje homlokegyenest ellenkezı lesz a Jane Mason által leirt férfival. Mikor aztán meghallottam, hogy Red Narkyról van szó, aki Gracie Kidd-del szokott dolgozni – nos, már tudtam, hol keressem a madárkát. 
 	– Hát a gróf? 
 	– Minél tovább törtem a fejem a dolgon, annál világosabbá vált elıttem, hogy neki az égvilágon semmi köze sem lehetett hozzá. Az illetı úriember ahhoz túlságosan is óvatos duhaj, hogy egy gyilkossággal vásárra vigye a bırét. Egyszerően nem vágna össze a jellemével. 
 	– Ezek szerint tehát, Monsieur Poirot –,   szólalt meg Halliday –, le vagyok kötelezve önnek. És az a csekk, amelyet ebéd után írok önnek, korántsem tudja majd kifejezni hálám mértékét. 
 	Poirot diplomatikusan elmosolyodott, ém  odasúgta nekem: 
 	– A jó öreg Japp, majd ı kapja a hivatalos elismerést, ami persze rendben is van, de hiába csípte el a maga Gracie Kiddjét, azt hiszem, hogy – az amerikaiaknál legalábbis, így szokás mondani – majdnem agyvizet kapott! 
 	
 	A CSOKOLÁDÉSDOBOZ 
 	
 	Aznap éjjel ítéletidı tombolt. Odakint a szél megátalkodottan bömbölt, az esı szőnni nem akaró rohamokkal támadt neki az ablaknak. 
 	Poirot-val kettesben üldögéltünk a kandalló mellett, és talpunkat süttettük a vidáman pattogó tőz melegénél. Elıttünk a dohányzóasztalon két csésze ital gızölgött; jómagamat különleges gonddal kevert forró puncs, Poirot-t pedig sőrő, kiadós csokoládé volt hivatvatva jobb kedvre hangolni – mellesleg ez utóbbit akár még száz fontért sem kóstoltam volna meg... 
 	Poirot született ínyenc módjára szürcsölgette a gyanús, gızölgı barna folyadékot egy rózsaszín kínai porcelán csészébıl, és köztben elégedetten felsóhajtott: 
 	– Quelle belle viel –  dorombolta. 
 	– Hát igen, akárcsak a régi szép idıkben – kontráztam. – Vegyünk elıszöris engem: van állásom, méghozzá milyen remek állásom is! És aztán itt van ön, a híres... 
 	– Ugyan, vxon ami! –  szabadkozott Poirot. 
 	– Igenis híres, méghozzá teljes joggal megilleti a titulus! Ahogy így visszapillantok az ön sikersorozatára, gondolatban mindig megemelem a kalapomat. Azt hiszem, a kudarcot hírbıl sem ismeri. 
 	– Lárifári, Hastings, ezt még ön sem gondolja komolyan! 
 	– De igazán, Poirot, tegye a kezét a szíj vére: elbóbiskolt-e valaha  is a nagy Homér? 
 	– Ó, kedves barátom, nem is egyszer. Mit tegyek? La bonne chance  nem állhat mindig a mi pártunkon. Olykor túlságosan késın avattak be a dolgokba. Gyakorta fordult elı, hogy a vetélytársam ért elsıként a helyszínre. Két ízben pedig éppen akkor vert le valamilyen kellemetlen betegség a lábamról, amikor a megoldás kulcsát már-már a kezemben tartottam. 
 	Az élet nem habostorta, barátocskám! 
 	– Nem egészen erre céloztam – merengtem. – Úgy értettem, hogy elıfordult-e már, önnel, hogy saját hibájából megtépázott babérokkal került ki egy szellemi párbajból? 
 	– Á, értem már! Azt kérdezi, hogy csináltam-e már magamból címeres ökröt, ahogy! 
 	önöknél mondani szokás itt a csatorna túlsó partján. Hát igen, barátom, egyszer ez is elıfordult... – Tétova, merengı mosoly ült ki az arcára. – így van, egyszer bizony csörgısipkás bolondot csináltam magamból. 
 	Hirtelen felegyenesedett ültében: 
 	– Hát akkor figyeljen, kedves barátom, ön ismeri szerény sikereim históriáját. Ezúttal alkalma lesz még egy történetet hozzájuk csatolni – mégpedig egy kudarc történetét. 
 	Elırehajolt, és egy fahasábot dobott a tőzre. Majd – miután féltı mőgonddal letörölgetett egy mütyürkét, amely a kandalló mellett lógott egy szögön – újból kényelmesen hátradılt, és belekezdett a történetébe. 
 	– Amirıl most mesélni fogok önnek – avatott bizalmába M. Poirot –, sok-sok évvel ezelıtt esett meg Belgiumban. Akkortájt, amikor Franciaországban heves küzdelem dúlt az egyház és az állam között. M. Paul Déroulard Franciaország követe volt. Nyílt titoknak számított, hogy a miniszteri tárca várományosa. Véresszájú, vad katölikusellenes ember hírében állott, és nem volt kétséges egyetlen percig sem, hogy hatalomvágya roppant indulatokat Válthat ki ellenfeleibıl. Több szempontból is különleges személyiség volt. 
 	Jóllehet se nem ivott, se nem dohányzott, azért akadtak gyengéi, sıt nagyon is. Érti, ugyebár, Hastings, pótait des femmes – toujours des femmes!  
 	Pár évvel történetem kezdete elıtt elvett egy brüsszeli leányzót, aki a hozományával szilárd alapokra helyezte házasságukat. Kétségtelen, hogy ez a pénz kellıképpen átsegítette e szépreményő férfiút pályafutásának kezdeti zökkenıin, mivel családja nem volt valami módos, másrészt ha kedve szottyant rá, titulálhatta magát akár M. le Baronnak is. 
 	Házasságukat nem kísérte gyermekáldás, sıt a felesége két év múlva elhalálozott; nyakát szegte a lépcsın. Az asszony után maradt többek között egy ház is a brüsszeli Avenue Louise-on. 
 	– Egyébként M. Déroulard-t is ebben a házban érte utol a halál. A végzetes esemény egybeesett annak a miniszternek a lemondásával, akinek a tárcáját a szóban forgó férfinak szánták. A lapok hosszasan méltatták szépen ívelı karrierjét. Hirtelen halálát, ami nem sokkal vacsora után következett be, szívrohamnak tulajdonították. 
 	– Akkoriban, mon ami,  ahogyan ön is jól tudja, a belga rendırség állományába tartoztam. 
 	M. Paul Déroulard halála nem keltette fel különösebben az érdeklıdésemet. Ismer engem: bon catholique  vagyok, távozása számomra végzete beteljesedése volt csupán. 
 	– Úgy három nappal jól megérdemelt éves szabadságom megkezdése után látogatóm érkezett: egy sőrőn lefátyolozott, de szemmel láthatóan meglehetısen ifjú hölgy; én pedig azonnal megéreztem, hogy egy jeune fille toua á fait comme il faut-ról  van szó. 
 	– Monsieur Hercule Poirot-hoz van szerencsém? – tudakolta édes, búgó hangon. 
 	Meghajoltam. 
 	– Ha jól tudom, ön a nyomozótestület tagja. 
 	Megint meghajoltam: 
 	– Kérem tisztelettel, mademoiselle, foglal jon helyet! – invitáltam, egy székre mutatva. 
 	Elfogadta a felkínált ülıalkalmatosságot, majd félresimította a fátylát: bájos arcocska bukkant elı alóla, bár szívet tépı aggodalom ült ki rá, és szeme könnyben úszott. 
 	– Monsieur – kezdett bele –, higgye el, megértem, ön szabadságon van. De épp ezért talán módja lenne elvállalni egy teljességgel magánjellegő ügyet. Szeretném, ha megértené, hogy a rendırséget lehetetlen belevonni ebbe a dologba. 
 	Megráztam a fejem: 
 	– Attól tartok, lehetetlent kér, mademoiselle; Lehet, hogy szabadságon vagyok, ám attól még a rendırség kötelékébe tartozom. 
 	A lány elırehajolt: 
 	– Écoutez, monsieur.  Csupán annyit kérek öntıl, hogy vizsgálódjon kissé. Bármire is jusson, önnek szíve-joga közölni azt a rendırséggel. Amennyiben igaznak  bizonyulna az, amitıl tartok, úgy nagyon is szükségünk lesz Az igazságszolgáltatás teljes gépezetére. 
 	Ez már némileg más megvilágításba helyezte a dolgot, tehát kezdtem érdeklıdni az eset iránt. 
 	A fiatal nı arcára közben némi szín költözött. 
 	– Hálásan köszönöm önnek, monsieur! 
 	M. Paul Déroulard halála az, ami aggaszt, és szeretném, ha kiderítené, hogyan is történt valójában. 
 	– Comment? –  kaptam föl a fejem. 
 	– Monsieur, tulajdonképpen semmi okom sem lenne rá – semmi, kivéve a sokat emlegetett nıi megérzést, de meg vagyok gyızıdve róla – mondom, meg vagyok gyızıdve, – 
 	hogy M. Déroulard nem természetes halállá halt meg! 
 	– De az orvosok bizonyára... 
 	– Az orvos sem csalhatatlan. Olyan hatalmas volt, olyan életerıs! Ö, Monsieur Poirot esedezem önnek: segítsen nekem!... 
 	A szegény gyermek szinte magánkívül volt, Térdre akarta vetni magát elıttem. 
 	Igyekeztem csillapítani, ahogy csak bírtam. 
 	– Segítek önnek, mademoiselle. Csaknem, biztos vagyok benne, hogy aggodalma nélkülöz minden alapot, de majd elválik. Elıször is megkérem, írja le nekem a házban élı személyeket 
 	– Ott vannak természetesen a háztartás alkalmazottak: Jeanette, Félice, továbbá Denise a szakács. Évek óta szolgál nálunk; a többiek egyszerő falusi lányok. Azután ott van Francois, de ı is régi bútordarab. Ezutár következik Monsieur Déroulard édesanyja, aki a fiánál lakott, végül jómagam. Engem Virginie Mesnardnak hívnak. A megboldogult Madamí Déroulardnak, M. Paul feleségének vagyol szegény unokahúga, és több mint három éve élek velük egy fedél alatt. Akkortájt még két Vendég is tartózkodott a házban. 
 	– Nevezetesen? 
 	– M. de Saint Alard, M. Déroulard franciaországi szomszédja. És egy angol barátja, Mr. 
 	John Wilson. 
 	– Még mindig önöknél tartózkodnak? 
 	– Ami dr. Wilsont illeti, igen, de M. de l'Saint Alard tegnap távozott körünkbıl. 
 	– Mi az elképzelése, Mademoiselle Mesnard? 
 	– Amennyiben ön fél órán belül megjelenik a házban, majd kitalálok valami elfogadható magyarázatot arra, hogy miért tisztelt meg bennünket a látogatásával. Talán a legcélszerőbb az lenne, ha újságíróként mutatnám be. 
 	Azt fogjuk mondani, hogy ön Párizsból érkezett, és M. de Saint Alard vizitkártyájával keresett meg engem. Madame Déroulard egészsége igen gyenge lábakon áll, nemigen fog lovagolni a részleteken. 
 	A mademoiselle leleményes csele bevált, bejutottam a házba, s miután röviden bemutatkoztam az elhunyt követ édesanyjának, aki fenséges jelenség volt, arisztokratikus figura, Jóllehet szemmel láthatóan betegeskedett, végre hozzáláthattam a helyszín átvizsgálásához. 
 	– Nem tudom, kedves barátom – folytatta elbeszélését Poirot – van-e némi fogalma arról, milyen nehéz feladatot róttak rám. 
 	Adva van egy ember, aki három napja halt meg. Amennyiben,  gonoszság történt, csakis egyvalami jöhet szóba: a jó öreg méreg!  Nekem viszont nem nyílt alkalmam a holttest szemrevételezésére, sıt semmilyen közvetítıanyag vagy eszköz- megvizsgálására sem, analizálásukról nem is szólva. Nem volt bőnjel, sem valódi, sem hamis, amin törhettem volna a fejemet. Vajon megmérgezték? Természetes halállal halt meg? És én, Hercule Poirot úgy voltam kénytelen megválaszolni ezt a fogas kérdést, hogy nem volt semmilyen támpontom. 
 	– Legelıször a cselédséget hallgattam ki és segítségükkel rekonstruáltam az ominózus estét. Megkülönböztetett figyelmet fordítottam, a vacsorára felszolgált ételeknek, valamint az asztalra adásuk módjának. A levest maga M. Déroulard szervírozta egy levesestálból. A következı fogás borjúszelet volt, amit csirke követett. Végül gyümölcskompót. Mindent az 
 	"asztalra tettek ki, és maga a Monsieur tálalt az asztalnépnek. A kávét jókora kannában adták az asztalra. Ennek így semmi teteje, mon ami –  e módon nem lehet megmérgezni egy embert anélkül, hogy ki ne irtanánk közben az egész háznépet! 
 	Vacsora után Madame Déroulard visszavonult a lakosztályába, Mademoiselle Virginie] 
 	társaságában. A három férfiú átvonult M. DéJ roulard dolgozószobájába. Itt kedélyesen elkvaterkáztak egy darabig, amikor egyszer csak minden elızetes figyelmeztetı jelzés nélkül a követ súlyosan végigzuhant a padlón. M. de Saint Alard kirohant, és megparancsolta Francois-nak, hogy azonnal hívjon orvost. İ mondta ki, hogy az urat valószínőleg szélütés érhette. Ám mire a doktor behhegett, a páciensen már nem lehetett segíteni. 
 	– Mr. John Wilson, akinek Mademoiselle Virginie elızıleg bemutatott, az a fajta tırılmetszett angol figura volt, akit John Bull unokájának szokás nevezni, ezenkívül középkorú és meglehetısen korpulens. Az ı beszámolója, amit angolos franciasággal adott elı, lényegében a már elhangzott véleménnyel egyezett: „Déroulard arca hirtelen elvörösödött, aztán végigvágódott a földön." 
 	Ebben az irányban nem termett több babér számomra. Ezt követıen a tragédia helyszínét kerestem fel, a dolgozószobát, és kérésemre magamra hagytak. Eleddig az égvilágon semmi sem látszott alátámasztani Mademoiselle Mesnard elméletét. Képtelen voltam elhinni, hogy nem puszta fantazmagóriáról lett volna szó. Nyilvánvaló volt, hogy romantikus érzelemmel viseltetett az elhunyt iránt, ami nem engedte meg, hogy hétköznapi módon szemlélje a történteket. Mindenesetre górcsı alá vettem a dolgozószobát. Nem volt ugyanis lehetetlen, hogy például egy injekcióstőt rejtettek a néhai székébe, hogy beadják számára a végzetes méregadagot. A pillanatnyi szúrást való színőleg meg sem érezte volna. Ám teória bizonyíték nélkül maradt. Kétségbeesve roskadtam le a székre. 
 	– Enfin,  feladom! – mondtam ki hango san gondolatomat. – Sehol egy árva bizonyíték, egy incurka bőnjelecske! Minden úgy van, ahogy a nagykönyvben meg van írva. 
 	Amint kiejtettem ezeket a szavakat a számon, pillantásom egy nagyobbacska csoko ládésdobozra esett, amely egy közeli asztalon díszelgett – és a szivem nagyot dobbant! Lehet, hogy nem ez lesz a bőnjel, de végre valami, ami nem olyan átkozottul  szokványos. Be lekukkantottam. A dobozka tele volt, méghozzá érintetlenül; egyetlen bonbon sem hiányzott belıle – ám ezt olyan különösnek találtam, hogy képtelen voltam levenni a szemem róla. 
 	Tudja, Hastings, a doboz alja rózsaszínő volt, a fedele viszont kék.  Namármost az ember gyakran találkozik mondjuk kék szalaggal egyi rózsaszínő dobozon, de hogy a doboz is, a fe dele is más-más színő legyen – hát ilyet még nem látott a világ! Ca ne se voit jamaisl 
 	– De még mindig nem láttam át, hogy ez a kis közjáték hasznomra lehet, bár eltökéltem magamban, hogy mint rendellenes jelenséget tüzetesebb vizsgálatnak vetem alá. Csengettem Francois-ért, hogy megkérdezzem tıle, kedvelte-e gazdája az édességet. Melankolikusan elmosolyodott. 
 	– Élt-halt érte, monsieur. Ha valami, akkor csokoládé mindig akadt a házban. Tudja, az úr, nem volt borissza ember. 
 	– És ehhez a dobozhoz mégsem nyúlt Volna hozzá? – emeltem fel a doboz tetejét, hogy ı is lássa. 
 	– Pardon, monsieur, de ez új doboz, a halála napján szereztük be, mivel a másik tartalma már jócskán megcsappant. 
 	– Ezek szerint a másik doboz a halála napján ürült ki – mondtam elgondolkozva. 
 	– Valóban, monsieur, reggel megtaláltam az üres dobozt, és ki is dobtam. 
 	– Szokása volt M. Déroulardnak, hogy a nap bármely szakában édességet fogyasszon? 
 	– Inkább csak vacsora után, monsieur. 
 	Valami kezdett derengeni elıttem. 
 	– Francois – szóltam hozzá barátian –, tud titkot tartani? 
 	– Ha a szükség úgy hozza, monsieur. 
 	– Bon!  Ugye tudja, hogy a rendırség kötelékébe tartozom. Meg tudná keresni nekem azt a másik dobozt? 
 	– Magától értetıdik, monsieur. A szemetesládában lesz. 
 	Azzal távozott, hogy néhány perc múlva viharvert valamivel a kezében térjen vissza. 
 	Szakasztott mása volt annak, amit én tartottam a kezemben, egyetlen körülményt leszá mítva: mégpedig azt, hogy ezúttal a doboz alja volt kék, és a fedele a rózsaszín.  Köszönetemet fejeztem ki Franeois-nak, és ismételten nyomatékosan megkértem, hogy minderrıl hallgasson mint a sír, majd különösebb hőhó nélkül el hagytam az Avenue Louise-i házat. 
 	Következı lépésként felhívtam azt az orvost, aki M. Déroulard kezelıorvosa volt. Nen egykönnyen tudtam vele zöld ágra vergıdni Ügyesen elbarikádozta magát egy rakás betanult frázis mögé, ám úgy tőnt, hogy nem olyan biztos az eset megítélésében, min amennyire látszani szeretett volna. 
 	– Számtalan hasonló érdekes halálesetre tudnék beszámolni – jegyezte meg, amikor valahogyan sikerült végre beférkıznöm védısáncai mögé. – Elég egy hirtelen dühkitörés, egy hevesebb érzelem – mondjuk egy tartalmasabb vacsorát követıen – c'est entendu –,  majd egyetlen dührohammal a vér a fejbe tolul, és aztán bumm! – ennyi. 
 	– M. Déroulard-nak nem volt dührohama. 
 	– Nem-e? Meggyızıdtem róla, hogy heves szóváltás zajlott le közte és M. de Sain Alard között. 
 	– Ugyan mi okuk lett volna rá? 
 	
 	– C'est évident! 
 	Az orvos vállat vont. 
 	– Hát nem a legfanatikusabb katolikus M. de Saint Alard? Az állam és az egyhz kapcsolata mindig is éket vert közéjük. Nem múlt el nap parázs vita nélkül. M. de Saint Alard üzemében Déroulard testesítette meg az Antikrisztust. 
 	– Ez váratlan értesülés volt, amit alaposan meg akartam hányni-vetni magamban. 
 	– Engedjen meg még egy kérdést, doktor: bele lehet tenni egy végzetes adagra való mérget egy csokoládébonbonba? 
 	– Azt hiszem, nem lehetetlen – válaszolta az orvos, gondosan megrágva minden egyes szót. – A tiszta kéksavra illene is a fenti leírás, ha sikerül megakadályozni a párolgást, és bármibıl le lehet nyelni egyetlen cseppnyi mennyiséget anélkül, hogy észrevennénk – de ez nem tőnik valószínő feltevésnek, egy morfiummal vagy sztrichinnel töltött bonbon... – itt vágott egy fintort. – Ugye látja, M. Poirot: elég lenne belıle egyetlen harapás! Az óvatlan ember nem tartja be feltétlenül a formaságokat. 
 	– Köszönöm szépen, M. le Docteur. 
 	Visszavonultam. Ezután a gyógyszerészeiül vettem sorra, elsıként azokat, akik a legközelebb fejtették ki áldásos tevékenységüket Avenue Louise-hoz. Jól jön olykor, ha az ember rendır. Szinte gyerekjáték volt megszereznem a kívánt információkat. Csupán egyetlen esetben fordult elı, hogy a szóban forgó mk'l  valamelyik lakója számára mérget tartalmázó szert készítettek. Az is atropinszulfát tartalmú szemcsepp volt Madame Déroular részére. Az atropin, hatásos méreg, és röpk pillanat erejéig a fellegekben éreztem magam hogy annál mélyebbre zuhanjak onnan, ugyan is az atropinmérgezés szimptómái nagymérték ben hasonlítanak a ptomainmérgezésre, aza homlokegyenest ellenkeznek a mi esetünkkel Mellesleg a recept is régi volt. Madame Déroulard évek óta szenvedett a mindkét szemé megtámadó szürkehályogtól. 
 	Már-már reményvesztetten kifordultam patikából, amikor a gyógyszerész utánam szólt 
 	– Un moment, M. Poirot!  Most jut eszembe, hogy a lány, aki a receptet hozta, elkottyantott valami olyasmit, hogy még be kell néznie az angol patikushoz is. Esetleg ıt is útba ejthetné. 
 	Így is tettem. Újfent hivatalos ábrázati öltöttem magamra, és a várt hatás most se maradt el: megtudtam, amit akartam. A M. Déroulard halálát megelızı napon elkészítette egy gyógyszert Mr. John Wilson számára. Ner mintha sok elkészítenivaló lett volna rajta. Egy szerő nitrotablettákról volt szó. Megkérdezter a gyógyszerészt, tudna-e mutatni nekem párat. 
 	Készséggel megmutatta a tablettákat, ai én szívem pedig akkorát dobbant, hogy mai kiugrott a helyérıl: az aprócska tablettái ugyanis csokoládéból  voltak. 
 	– Ez méreg? – tudakoltam tıle. 
 	– Nem, monsieur. 
 	– El tudná magyarázni nekem, milyen hutást vált ki? 
 	– Csökkenti a vérnyomást. Egyes szívpanaszokra szokás felírni, például angina pectorisra. Csökkenti az arteriális feszültséget. Érelmeszesedés esetén... 
 	Félbeszakítottam: 
 	– Ma foi!  Ez számomra arabusul van. Az arc elvörösödik tıle? 
 	– Minden bizonnyal. 
 	– És ha netán tíz-húsz ilyen kis tablettát találnék bekapni? 
 	– Nem tanácsolom, hogy megpróbálja – Válaszolta a gyógyszerész szárazon, 
 	– És még azt állítja, hogy ez nem méreg? 
 	– Némely dolog van a világon, amivel ölni lehet, mégsem hívják méregnek – felelte változatlan szenvtelenséggel. 
 	– Felvillanyozva léptem ki a patikából. 
 	– Végre sínen voltam! Tudtam tehát, hogy John Wilsonnak rendelkezésére állt a bőntény eszköze – ám mi van az indok hozzá? Üzleti ügyben érkezett. Belgiumba, és megkérdezte M. 
 	Déroulard halálából, akit futólag ismert csak, hogy nem tudna-e vendegül látni egy éjszakára. 
 	Szemmel láthatóan nem húzott semmiféle hasznot Déroulard halálából. Sıt megtudtam azt is, hogy Angliában évekig betegeskedett egyfajta fájdalma szívbetegségben, amit angina néven tartana számon. Ezért tehát minden oka megvolt rá hogy ezeket a tablettákat magánál tartsa. 
 	Mind azonáltal szentül meg voltam gyızıdve rói hogy valaki babrált a csokoládésdobozzal, és elıször véletlenül nyitotta ki az elsı doboz majd eltávolította a legutolsó szem bonbon töl teleket, hogy annyi nitrotablettát tömjön a helyébe, amennyi csak belefér. A bonbono jó nagyok voltak. Biztos voltam benne, hog húsz-harminc tablettát egy balkezes csecsemı is beléjük tudott volna szuszakolni. De vajo ki tehette? 
 	– A házban két vendég tartózkodott. John Wilsonnál volt az eszköz. Saint Alardnak viszont volt indítéka. Ne feledjük, fanatikus volt és nincs még egy olyan fanatikus, mint a vallási fanatikus. Hozzájuthatott-e John Wilson nitrotablettáihoz? 
 	– Ekkor támadt még egy apró ötletecském. Ó, látom már, ön megint mosolyog az apró ötletecskémen! Ugyan miért fogyott el Wilson gyógyszere? Valószínőleg megfelelı mennyiséggel indult útnak Angliából. Újból felkerestem az Avenue Louise-i házat. Wilson nem találtam otthon, de Félicie – az a lány, aki a szobáját takarította – a házban tett-vett éppen. Azon nyomban nekiszegeztem a kérdést még ha nem is volt igaz: ugye eltőnt egy gyógyszeresfiola Mr. Wilson mosdóállványáról? A lány készséggel válaszolt. Igen, így igaz. 
 	İt Félicie-t hibáztatták érte. Az angol úr nyilván meg volt gyızıdve róla, hogy eltörte, és most nem hajlandó beismerni. Holott még csak hozzá sem ért soha. Csakis Jeannette lehetett – 
 	mindig mindenbe beleüti az orrát.... 
 	– Megszakítottam a szóáradatot, és távoztam. Mindent tudtam, amit meg akartam tudni. 
 	Már csupán a bizonyítás maradt hátra. Az viszont, úgy éreztem, nem lesz könnyő. Én  a fejemet tehetem rá, hogy Saint Alard emelte el a nitrotablettákkal teli üvegcsét John Wilson mosdóállványáról, de másokat errıl csakis bizonyítékok birtokában tudnék meggyızni. 
 	Márpedig ilyesmi nem állt a rendelkezésemre! 
 	– Sebaj! Tudtam  a megoldást – ami nagy dolog. Emlékszik még a styles-i eset kapcsán felmerült nehézségeinkre, Hastings? Ott is tudtam, amit tudtam – de eltartott egy jó darabig, amíg megtaláltam a hiányzó láncszemet, hogy a kötelet a gyilkos nyaka köré fonhassam. 
 	Kihallgatást kértem Mademoiselle Mesnard-tól. Azonnal fogadott. M. de Saint Alard címét kértem tıle. Arcán, zavart, láttam átsuhanni. 
 	– Mi okból van rá szüksége, monsieur? 
 	– Mademoiselle, higgye el szükség van rá. 
 	Kételkedni látszott – zavarba jött. 
 	– Semmit sem tudna mondani önnek, ö nem az a fajta ember, aki ezen a sárgolyón él. 
 	Mondhatni két lábbal a föld felett jár. 
 	– Nem kétlem, mademoiselle. Mindazonáltal M. Déroulard régi barátja volt. Akadhat olyasmi, amit esetleg elmesélhetne nekem múltbeli dolgokat, tudomást szerezhetnénk hajdani nézeteltéréseirıl, szerelmi ügyeirıl... 
 	A lány elpirult, és az ajkába harapott. 
 	– Ahogy óhajtja..., de... de már biztos vagyok benne, hogy tévedtem. Rendkívül kedves volt öntıl, hogy engedett a kérésemnek, oly; zaklatott voltam, szinte azt sem tudtam, mit cselekszem. Most látom csak, hogy nincs is semmiféle rejtély, amit meg kellene oldani. 
 	Könyörgöm, monsieur, felejtse el az egészet! 
 	Figyelmesen ránéztem. 
 	– Mademoiselle – mondtam –, van úgy hogy a kutya nehezen fog szimatot, de tudja ha egyszer végre szagot kap, nincs az a pénz, ami képes lenne eltéríteni tıle! Mármint ha rendes ebrıl van szó! Én pedig, mademoiselle híresen rendes kopó vagyok. 
 	A lány szó nélkül elfordult. Kisvártatva megkaptam tıle a kérdéses címet. Kimentem az utcára. Francois már várt rám. Aggodalmasai pislogott. 
 	– Semmi újság, monsieur? 
 	– Eddig semmi, barátom. 
 	– Ó! Pauvre  Monsieur Déroulard! – sóhajtott. – Jómagam is osztottam a nézetei! 
 	Nem kedvelem a papokat. No persze a házban ezt nem hangoztatom. Az asszonyok igen ájta-losak – talán így van rendjén. Madame est íres pieuse et Mademoiselle Virginie aussi.  
 	– Mademoiselle Virginie? İ is „trés pieuse" volna? Úgy éreztem, már Játtam ezt rajta elsı találkozásunkkor, amikor megpillant o t t am könnyáztatta arcát. 
 	Miután megszereztem M. de Saint Alard lakcímét, nem vesztegettem tovább az idımet. 
 	Haladéktalanul útra keltem vidéki cháteau-ja felé, az Ardennekbe, de beletelt pár napba, amíg sikerült elfogadható indokkal bejutnom liozzá. Végezetül – nos, mit szól, mon ami? – 
 	szerelınek öltözve nyertem bebocsátást. Nem Volt nehéz egy kis lyukat ütnöm a gázcsövön a hálószobájában, aztán elszaladtam a szerszámaimért, méghozzá úgy egy órácska múlva, amikor tudtam, hogy valószínőleg magam leplek majd. Nemigen tudtam, mit is keresek. Az egyetlen tárgyat, amire igazándiból fájt a fogam, ırültség lett volna magánál tartania, límber nem vállal ilyen kockázatot! 
 	Ennek dacára amikor megpillantottam a mosdó fölötti pipereszekrényke bezárt ajtaját, meglódult a fantáziám, és képtelen voltam ellenállni a kísértésnek, hogy bele ne pillantalak: ugyan mit rejtegethet benne. A zárat gyerekjáték volt felnyitni. Kivágódott az ajtaja. Tele volt régi fiolákkal. Remegı kézzel nézegettem ıket sorra. Hirtelen felkiáltottam a meg döbbenéstıl. Képzelje, barátom, az angol gyógyszerész üvegcséjét tartottam a kezemben! A címkén a következı' állt: „Nitroglicerin tabletta. Szükség esetén egy tablettát bevenni Mr. 
 	 John Wüson."  
 	Igyekeztem úrrá lenni érzelmeimen, visszacsuktam a szekrényke ajtaját, a fiolát pedig becsúsztattam a zsebembe, és folytattam a gáz szivárgás szakszerő megszüntetését! Az ember ha á-t mond, mondjon b-t is. Végül elhagytam: a kastélyt, és a legelsı vonattal hazautaztam. 
 	Késı éjszaka döcögtünk be Brüsszelbe. Éppé; a prefektus számára írtam a jelentésemet mai nap hajnaltájt, amikor üzenetet kaptam öreg Madame Déroulard kéretett magához, haladéktalanul. 
 	Francois nyitott ajtót. 
 	– A Madame la Baronne már várja – ö felvezetett a madame lakosztályába. Az idıs hölgy egy öblös karosszék oltalmában pihent. Mademoiselle Virginie-nek színét sem latták. 
 	– M. Poirot – szólalt meg a matróna – most értesültem róla, hogy ön nem az," akin kiadta magát, vagyis rendırtiszt. 
 	– Valóban, madame. 
 	– Azért jött'hozzánk, hogy fényt derítsen a fiam halálára? 
 	– Így áll a helyzet, asszonyom – feleltem ismét. 
 	– Örömmel venném, ha tájékoztatna mindarról, amit megtudott. 
 	Haboztam. 
 	– Elıször szeretném megkérdezni,- madame, honnan tudja mindezt. 
 	– Attól, aki már nincs ezen az árnyék-világon. 
 	Szavai, valamint az az elmélázó mód, ahogyan kiejtette ıket, rosszat sejtetett. Egyetlen hang sem jött ki a torkomon. 
 	– Éppen ezért, monsieur, most rögtön szeretném megtudni, milyen eredményt hozott az ön vizsgálódása. 
 	– Madame, a nyomozást befejeztem. 
 	– A fiam? 
 	– Méggyilkolták. 
 	– Tudja, hogy ki tette? 
 	– Tudom, madame. 
 	
 	– Akkor hát kicsoda? 
 	– M. de Saint Alard. 
 	– Ön téved. M. de Saint Alard képtelen ilyesmire. 
 	– A bizonyíték a kezemben van. 
 	– Még egyszer kérem: mondjon el nekem mindent! 
 	Ez alkalommal engedelmeskedtem, és lésrıl lépésre beszámoltam róla, miként jutottam egyre közelebb az igazsághoz. Figyelmesen hallgatott. Végül bólintott: 
 	– Igen, igen, ez mind igaz, de engedje meg, hogy egy helyütt kiigazítsam! Nem M. de Saint Alard ölte meg a fiamat. Én tettem, az anyja. 
 	Csak bámultam rá. Tovább, bólogatott: – Helyesen tettem, hogy elküldtem Önért Az isteni gondviselésnek köszönhetı, hogy Virginie elmesélte nekem, mit tett, mielıtt bevonult volna a kolostorba. Figyeljen rám, M. Poirot! A fiam maga volt a sátán. Üldözte az egyházat. Erkölcsi fertıben élt. Saját lelkén kívül a többi lelket is lerántotta a sárba. Ám ez még nem minden. 
 	Amikor egyik reggel éppen kiléptem a szobámból, megpillantottam a mostohalányomat, amint ott ácsorog a lépcsı tetején. Levelet olvasott. Aztán egyszercsak látom ám, hogy a fiam odalopózik mögé. Egyetlen villámgyors taszítás – és a lány lezuhant, fejét beverte a márványlépcsıbe. Mire odaértem hozzá, halott volt. A fiam embert ölt, de csak én, a saját anyja tudtam róla. 
 	A mátróna egy pillanatra lehunyta a szeméé – ön elképzelni sem tudja végtelen gyötrıdésemet, kétségbeesésemet, monsieur. Mit tegyek? Adjam fel a rendırségnek? 
 	Sohasem lennék képes rá! Kötelességem lett volna, de meghaladta az erımet. Mellesleg: vajon hittek volna nekem? A látásom becsapott már párszor – esetleg azt mondják majd, hogy tévedtem. Tehát hallgattam. Ám a lelkiismeretem nem hagyott nyugodni. Vétkesek közt cinkos, aki néma: mintha én magam is gyilkossá váltam volna! A fiam örökölte a felesége vagyonát. Élte világát. Most pedig a miniszteri tárca várományosa. Csak még inkább megcsúfolná az egyházat. No és ott volt Virginie is. Szegény gyermek, oly szép és ájtatos, teljesen belehabarodott a fiamba! Különös és szörnyő hatalma volt a  nık felett. Elıre láttam mindent. Nem állt módomban, hogy megakadályozzam a dolgokat. A fiamnak esze ágában sem volt elvenni Virginie-t. Elérkezett az idı, amikor készen állt a behódolásra. 
 	– Azután egyszer csak felderengett elıttem az ösvény. A fiam volt. Én adtam neki éleiét. 
 	Felelıs voltam érte. Egy nınek már elpusztította a testét, egy másiknak most készül megülni a lelkét. Beosontam Mr. Wilson szobájába, és elloptam tıle az orvossággal teli fiolát. Tett régebben egy kijelentést; azon nevetgélt, hogy ennyi gyógyszerrel akár egy embert is meg lehetne ölni. Besurrantam a dolgozószobába, ahol a kisasztalon mindig hevert egy nagy doboz csokoládé. Véletlenül egy bontatlan dobozt nyitottam fel. A másik is ott hevert az asztalkán. 
 	Már csak egy szem csokoládébonbon árválkodott a legalján. Ez leegyszerősítette a dolgot. A fiamon és Virginie-n kívül más nem kedvelte a bonbont. Aznap éjjel Virginie-t magam mellett tartottam. Minden úgy történt, ahogyan elterveztem.. 
 	– Ekkor elhallgatott, pár pillanatig összeszorította a szemét, aztán újra rám nézett. 
 	– M. Poirot, önre bízom magam. Azt mondják, már nem élek sokáig. Isten elıtt számot fogok adni azért, amit elkövettem. Meg kellett ezt tennem még itt a földön? 
 	Hirtelen nem tudtam, mit válaszoljak. 
 	– De ott van még az üres fiola is, madame – feleltem, csak hogy idıt nyerjek. – Hogy került M. de Saint Alard birtokába? 
 	Amikor feljött hozzám, hogy elbúcsúzzon, belecsúsztattam a zsebébe. Nem tudtam, sehogy sem kiókumulálni, hogy tudnék megszabadulna tıle. Tudja, annyira gyenge vagyok, hogy segítség nélkül még mozogni is alig tudok, az pedig, hogy az én szobámban megtalálják az üres üveget, igen gyanús lehetett volna. Ugye megért, monsieur... – itt kihúzta magát –, sejtelmem sem volt róla, hogy M. de Saint Alard-ra terelem vele a gyanút! Meg sem fordult a fejemben ez a gondolat. Azt hittem, az inasa majd megtalálja az üres fiolát és szó nélkül kidobja a -szemétbe. 
 	Lehajtottam a fejemet. 
 	– Megértem önt, madame – szólaltam meg végül. 
 	– És hogy döntött, monsieur? 
 	Hangja határozottan csengett, nem is reszketett, a fejét pedig felszegte. 
 	Felálltam. 
 	– Madame – nyugtattam meg –, van szerencsém további kellemes napot kívánni ön nek! Elvégeztem a magam nyomozását – ám kudarcot vallottam! Az ügyet ezennel lezárt nak tekintem. 
 	Poirot rövid szünetet tartott, majd csöndesem hozzáfőzte: 
 	– Egy hétre rá meghalt. Mademoiselle Virginie letette a fogadalmat és felvette a fátylat. 
 	Nos, barátom, ez hát a történetem. Be kell vallanom önnek, nem játszottam benne valami fényes szerepet. 
 	– De ez nem számít kudarcnak! – protestáltam. – Mi másra gondolhatott volna az adott körülmények között? 
 	– Ah, sacré, mon ami –  kiáltott fel Poirot, hirtelen fellelkesülve. – Hát még mindig nem látja? Pedig én harminchatszoros címzetes ökör voltam! A kis szürke agysejtjeim cserben hagytak ezúttal. Egész idı alatt majd kibökte a szememet a megoldás! 
 	– Miféle megoldás? 
 	– A csokoládésdoboz!  Hát nem érti? Elkövetett volna tökéletes látású személy ilyen hibát? 
 	Tudtam, hogy Madame Déroulard-nak hályog van a szemén: az atropincseppek ezt már elárulták nekem. Az egész házban csupán egyetlenegy személy akadt, akinek a látása annyira gyenge volt, hogy képtelen volt megkülönböztetni egymástól a kék és a rózsaszín fedelet! A bonbonosdoboz vezethetett volna rá helyes nyomra, én viszont egészen a végkifejlétig nem jöttem rá valódi jelentıségére! 
 	– Lélektani szempontból sem remekeltem. Amennyiben M. de Saint Alard követte volns el a bőntényt, bolond lett volna megtartani az áruló bőnjelet. A fiola voltaképpen napnál is fényesebben bizonyította az ártatlanságát. Mademoiselle Virginie-tıl vége-hossza nincs történeteket hallottam szórakozottságáról. Mindent egybevetve szánalmas eset volt, amit az elıbb elmeséltem önnek. A történetet egyedül ön ismeri. Ért engem, ugye, nem tőnök fel benne túl jó fényben. Egy reszketeg, agg hölg végrehajt egy pofonegyszerő bőntényt a maga csalafinta módján engem pedig, a nagy Hercule Poirot-t az orromnál fogva vezet. Saprtsti. 
 	Fátylat rá! Kár az idınket fecsérelni rá. Vagy inkább azt mondanám: véssük jól az emiékezetünkbe, és ha valaha is elıfordulna, hogy kezdek bolondot csinálni magamból – ez ugyan teljesen valószínőtlen, de azért nem lehet teljesen kizárni. 
 	Megkockáztattam magamnak egy halvány mosolyfélét. 
 	– Eh bien,  barátom, finoman csak annyit jegyezzen meg: „csokoládésdoboz"! Rendben van? 
 	– Áll az alku! 
 	– Mindenesetre – tőnıdött Poirot – egy tapasztalattal gazdagabb lettem! Én, aki jelen pillanatban a lebriliánsabb aggyal rendelkezem egész Európában, egyszer igenis megengedhetem magamnak, hogy nagylelkő legyek valakivel! 
 	– Csokoládésdoboz – dörmögtem magam elé. 
 	–  Pardon, mon arai?  
 	Rápillantottam Poirot gyermekien ártatlan arcára, ahogy kíváncsian elırehajolt ültében, hirtelen ellágyultam. Nemegyszer gyötört a halálra a módszereivel, de – jóllehet az én agyam nem tartozik Európa legbriliánsabbjai lözé – egyszer én is lehetek nagylelkő... 
 	– Á, semmiség – füllentettem, és csenicsen mosolyogva magamban rágyújtottam a pipámra. 
 	
 	A TENGERALATTJÁRÓ TERVRAJZA 
 	
 	A feljegyzést különleges futár hozta. Poirot olvasni kezdte, s közben felcsillant a szeme az izgalomtól és az érdeklıdéstıl. Pár tömör szóval útjára bocsátotta a futárt, majd hozzán fordult: 
 	– Csomagoljon be azonnal, barátom! Sharn ples-ba utazunk. 
 	Összerezzentem Lord Alloway híres vidék rezidenciájának említésére. Az újonnan meg alakított honvédelmi minisztérium vezetıjekér Lord Alloway a kabinet egyik tartópillére volt Sir Ralph Curtisként, egy óriási mőszaki cég igazgatójaként szerepelt az alsóházban, és mos tanra mint a  befutó emberrıl beszéltek róls továbbá amennyiben a Mr. MacAdam egészségére vonatkozó mendemondák valósnak bizo-J nyúlnak, ıt tartották a legvalószínőbb személynek arra, hogy egy új minisztériumot állítson fel. 
 	Hatalmas mérető Rolls-Royce várt ránk odalenn, s miközben a kocsi orra belefúrta magát a sötétségbe, elárasztottam kérdéseimmé Poirot-t. 
 	– Mi a csudáért kéretnek magukhoz bennünket ilyen késı éjszaka? – faggattam. Tizenegy óra is elmúlt már. 
 	Poirot megrázta a fejét: 
 	– Nem kétséges számomra, hogy csakis rerndkívül sürgıs ügyben. 
 	– Emlékszem – mondtam –, hogy pár éve meglehetısen csúnya botrány pattant ki Ralph Curtis körül, ı ugyanis akkortájt... mintha részvényspekulációról lett volna szó. Végül persze olyan tisztán került ki belıle, mint a frissen hullott hó; talán most is ilyesmirıl van szó? 
 	– Akkor nem küld értem az éjszaka kellıs közepén, barátom. 
 	Ezt el kellett ismernem, és utunk további részét csendben tettük meg. Londont elhagyva soklóerıs jármő vad vágtába csapott át, hogy hány fertályóra alatt elröpítsen bennünket Shaples-ba. 
 	A leginkább fıpapra emlékeztetı komornyik azonnal bevezetett bennünket egy kis dol-izószobába, ahol Lord Alloway már várt ránk. 
 	Üdvözlésünkre felpattant ültébıl; magas, szikár férfi volt, akibıl csak úgy sütött az életerı. 
 	– M. Poirot, nagy örömömre szolgál, hogy eljött. A kormány ezúttal már másodszor kívánja igénybe venni az ön szolgálatait. Korántsem felejtettem el, hogy mit tett értünk, akkor a háború alatt a miniszterelnököt oly döbbenetes módon elrabolták. Az ön zseniális következtetései – és talán hozzátenném: diszkréciója – megmentették a helyzetet. Poirot szeme felcsillant: 
 	– Ha jól sejtem akkor, milor’, akkor újfent egy... khm... diszkrét ügyrıl lenne szó? 
 	– Rátapintott a lényegre. Sir Harry és jómagam – ó, hadd mutassam be: Sir Harry Weardale admirális, elsı tengernagyunk -; M. Poirot, valamint – lássuk csak. . kapitány?... 
 	– Hastings – segítettem ki. 
 	– Már sokat hallottam önrıl, M. Poirot – mondta Sir Harry, miközben kezet rázott barátommal. Hallatlanul rejtélyes ügyrıl van szó, és amennyiben sikerül megoldania, rendkívül, hálásak leszünk önnek. 
 	Azonnal megkedveltem az elsı tengernagyot: szögletes, nyers tengerész volt a régi jó fajtából. 
 	Poirot kérdın tekintett rájuk, így Alloway rögtön belevágott: 
 	– Gondolom sejti, M. Poirot, hogy mindez bizalmas. Pótolhatatlan veszteség ért bennünket. Ellopták az új, Z-típusú tengeralattjáró terveit. 
 	– Mikor történt? 
 	– Ma éjszaka – nincs még három órája sem. M. Poirot, ön talán képes felbecsülni ennek a szerencsétlen ügynek a hordereje! Igen lényeges, hogy az eltőnésük ne kapjon nyilvánosságot! A lehetı legtömörebben igyekszem ismertetni önnel a tényállást. A hétvégén vendégül láttam itteni rezidenciámon az admirálist, továbbá a feleségét és a fiát, valamint Mrs. Conradot, egy közismert társasági hölgyet Londonból. A hölgyek korán visszavonultak – 
 	olyan tíz óra tájban -; példájukat követte Mr. Leonard Weardale is. Sir Harry részben azért tartózkodik nálam a hétvégén, hogy megbeszéljük ennek az új típusú tengeralattjárónak a felépítését. Éppen ezért meg is kértem a titkáromat, Mr. Fitzroyt, hogy vegye elı a tervrajzokat abból a széfbıl ott a sarokban, és készítse elı ıket a többi, a tárgyra vonatkozó dokumentummal egyetemben. Amíg ı ezzel foglalatoskodott, mi az admirálissal fel-alá járkáltunk a teraszon, elszívtunk egy cigarettát, és élveztük a meleg, júniusi levegıt. Amikor azután a végére értünk a cigarettának is, a beszélgetésnek is, eldöntöttük: munkához látunk. 
 	Éppen a terasz legtávolabbi csücskénél álltam, amikor egy halovány árnyat láttam kilibbenni a franciaablakon, aztán átsuhant a teraszon, majd eltünt a szemem elıl. De szinte ügyet sem vetettem rá. Tudtam, hogy Fitzroy ebben a szobában tartózkodik, tehát meg sem fordult a fejemben, hogy bármi is eltőnhetne. Ezért magától értetıdıen én vagyok a felelıs. Nos, tehát visszaballagtunk a teraszon át a franciaablakhoz, és pont akkor léptünk be a szobába, amikor Fitzroy, de ı a hall felıl érkezett. 
 	– Mindent elıkészített, amire szükségünk lehet, Fitzroy – kérdeztem. 
 	– Merem remélni, Lord Alloway. Valamennyi papírt ott találja az asztalán, válaszolta. 
 	Ezután jó éjszakát kívánt mindkettınknek. 
 	– Várjon csak egy pillanatot – szóltam és odaléptem az asztalhoz. – Lehet, hogy szükségem lesz még valamire, amit eddig nem említettem magának. Gyorsan átnéztem az asztalon heverı iratokat. 
 	– A paksamétából hiányzik a legfonto sabb, Fitzroy! – mondtam. – A tengeralatt járó tervrajza! 
 	– Ott találja legfelül, Lord Alloway. 
 	– Nem, itt nincs! – erısködtem, végig lapozva a papírokat. 
 	– De hiszen egy perccel ezelıtt tette oda! 
 	– Nos, a tervrajz nincs sehol – mondtam, Fitzroy arcára zavart kifejezés ült ki. Az egész annyira hihetetlennek tőnt. Felforgattuk az összes iratot; átkutattuk a széfet; azonba végül kénytelenek voltunk belátni, hogy az iratok eltőntek, nyomuk veszett – méghozz; röpke három perc leforgása alatt, mialatt Fitzroy kiment a szobából. 
 	– Miért hagyta el a szobát? – vetette közbe Poirot. 
 	– Pontosan azért, amit kértem tıle – magyarázta Sir Harry. 
 	– Úgy tőnik – mondta Lord Alloway –, hogy abban a pillanatban, amikor mi éppen végeztünk az iratok rendezgetésével az asztalon, nıi sikoltást hallott. Kirohant a hallba. A lépcsın Mrs. Conrad francia szobalányát pillantotta meg. A lány krétafehér volt és igen zaklátottnak tőnt, azt állította, hogy kísértetet látott: egy tetıtıl-talpig fehérbe öltözött alakot, aki egyetlen hang nélkül suhant tova. Fitzroy jót nevetett a félelmén, és többé-kevésbé udvariasan kijelentette, hogy badarság az egész. Aztán visszament a szobába, és velünk egyszerre lépett be. 
 	– Tiszta sor – mondta elgondolkozva Poirot. – Csak az a kérdés, a lány bőnrészes volt-e. Megbeszélték-e elıre, hogy a lány sikítani fog, a cinkosa pedig közben kint ólálkodik, vagy a férfi csupán a megfelelı alkalomra várt? Ugye férfit látott, nem nıt? 
 	– Meg nem mondom, M. Poirot! Egyszerően egy árny volt. 
 	Az admirális olyan jellegzetes módon szokott felhorkanni, hogy ember azt figyelmen kívül nem hagyhatta. 
 	– M. l'Adiralnak valami mondanivalója van számunkra, ha jól sejtem – mondta Poirot halkan, mosollyal a szája szögletében. – Ön látta ezt az árnyat, Sir Harry? 
 	– Nem, színét sem láttam – válaszol emez. – És Alloway sem látta. Egy faág hajladozott ide-oda, vagy valami hasonló zajt hallottunk, utólag pedig, miután felfedeztük a lopást, arra a következtetésre jutott, hogy valaki áthaladt a teraszon. A képzelete játékot őzöl vele – ez minden. 
 	
 	– Nemigen jellemzı rám a heves képzelıerı. – szólalt meg Lord Alloway csendesen mosolyogva. 
 	– Nonszensz; valamennyien szoktunk képzelıdni. Mindnyájan képesek vagyunk elhitetni magunkkal, hogy többet láttunk annál, mint ami a valóságban történt. Emberöltınyi tengeren szerzett tapasztalat mondatja ezt velem, és jobban bízom a saját szememben, mini bármilyen szárazföldi fickó beszámolójában. Én is lenéztem éppen a teraszra, és ha bármi látnivaló lett volna ott, megláttam volna. 
 	Kezdett meglehetısen belemelegedni a témába. Poirot felpattant, és odaszaladt az ablakhoz. 
 	– Megengedi? – kérdezte. – Ezt a pontot tisztáznunk kell, ha egy mód van rá. 
 	Kiment a teraszra, mi pedig utána, kapott egy zseblámpát és elkezdte pásztázni vele a teraszt szegélyezı füvet. 
 	– Hol haladt át a teraszon, rnilor’? – kérdezte. 
 	– Körülbelül az ablakkal szemközt. 
 	Poirot még pár percig eljátszadozott a lámpával, miközben fel-alá járkált a terasz teljes hosszában. Végül lekattintotta, és felegyenesedett. 
 	– Sir Harrynek igaza van – ön pedig téved, milor' – mondta csendesen. – Korábban heves zápor volt ma este. Ha valaki átvágott aolna a füvön, feltétlenül maradt volna lábnyom utána. De egy sincs – egyetlenegy sem.  
 	Tekintete egyik férfi arcáról a másikéra Vándorolt. Lord Alloway arca pillanatnyi zavarról és kételkedésrıl árulkodott; az admirális örömujjongásban tört ki: 
 	– Tudtam, hogy nem tévedek! – jelentette ki. – Az én szemem nem csal. 
 	Olyannyira megtestesítıje volt a vén tengeri medvének, hogy nem tudtam elfojtani mosolyomat. 
 	– Tehát a házban lévı személyek felé kell forditanunk figyelmünket – mondta szelíden pirot. – Menjünk be! És most, milor', ön szerint amíg Mr. Fitzroy a szobalánnyal beszélgetett a lépcsın, megragadhatta-e bárki is az alkalmat, hogy a hall felıl bejusson a dolgozóbába? 
 	Lord Alloway megrázta a fejét: 
 	– Teljességgel kizárt – el kellett volna haladniuk a titkár mellett, ha ez lett volna a cél. 
 	– És ami Mr. Fitzroyt illeti – ön biztos felıle, ugye? 
 	Lord Allovay elpirult: 
 	– Abszolút biztos, M. Poirot. Vállalón a felelısséget a titkáromért. Kizárt, hogy bármilyen módon belekeveredett volna aa ügybe. 
 	– Lehetetlen helyzet! – jegyezte meg Poirot meglehetısen szárazon. – A terveknek valószínőleg pici szárnyacskáik nıttek, és huss – kirepültek az ablakon – comme ca! – Felfújt arcával szakasztott olyan volt, mint eg komikus kis kerub. 
 	– Teljességgel érthetetlen! – állapított meg Lord Alloway türelmetlenül. – De kérem, M. 
 	Poirot, ne is álmodjon arról, hogy Fitzroy a bőnös! Gondoljon csak bele egy pillanatara: amennyiben a tervrajzra áhítozott volna, rá sem lett volna könnyebb számára, mint titokban lemásolni? 
 	– Ez, milor' – mondta helyeslıleg Poira –, igen bien juste  az ön részérıl – látom, ön rendszeresen és módszeresen gondolkodil. L'Angleterre  boldog lehet, hogy ilyen fia van. 
 	Úgy tőnt, Lord Allowayt meglehetısen zavarba hozza ez a váratlan bókolás. Poirot visszatért a szóban forgó témához. 
 	– A szoba, ahol egész este ültek... 
 	– A társalgó? Mi van vele? 
 	– Onnan is nyílik egy franciaablak a teraszra, hiszen úgy emlékszem, ön azt mondta, hogy azon keresztül ment ki. Nem fordulhatott elı esetleg, hogy valaki kiment, majd bejött ezen keresztül, amíg Mr. Fitzroy a szobában tartózkodott, és ugyanúgy vissza is ment? 
 	– De nekünk akkor is látnunk kellett volna az illetıt – vetette ellen az admirális. 
 	
 	– Nem, ha önök éppen háttal voltak neki, ímert éppen az ellenkezı irányba sétáltak. 
 	– Fitzroy csak pár percet töltött a szobán kívül, annyi idıt, ameddig mi elsétáltunk a terasz másik végéig meg vissza. 
 	– Nem kétséges, az egyetlen lehetıség – tulajdonképpen, ı az egyetlen, a dolgok jelenlegi állása mellett. 
 	– De a társalgó üres volt, amikor kimentek – mondta az admirális. 
 	– Talán azután jöttek be. 
 	– Úgy érti – kérdezte Lord Alloway lassan –, hogy amikor Fitzroy meghallotta a lány sikoltását, és kirohant, valaki már itt settenkedett a társalgóban, aztán ki-be járt a franciaablakon keresztül, és csak akkor hagyta el a szobát, amikor Fitzroy visszajött ide? 
 	– Ismét megnyilatkozik a rendszeres elme – szólt Poirot meghajolva. 
 	– Ön tökéletesen meg tudja magyarázni dolgot. 
 	– Esetleg az egyik cseléd? 
 	– Vagy vendég. Mrs. Conrad szobalánya sikoltott. Tud valami közelebbit mondani nekem errıl a Mrs. Conradról? 
 	Lord Alloway elgondolkozott egy percre. 
 	– Azt mondtam önnek, hogy a hölgy közismert társasági személy. Ezt úgy kell értelmezni, hogy nagyszabású estélyeket ad, és eljár mindenfelé. De arról már édeskeveset tudni, hogy honnan származik, és hogy milyen az elıl élete. Ez a hölgy azok közé tartozik, akik diplomatánál és külügyi hivatalnoknál alább nen adják. Egyébként ugyanezt kérdezte tılem titkosszolgálat is – vajon miért? 
 	– Értem – bólogatott Poirot. – És feltették neki a kérdést, hogy hol töltötte az elmúlt hétvégét... 
 	– Akkor tehát – mondjuk ki kereken – kissé górcsı alá vesszük a hölgyet. 
 	– Parfaitement! –  Nem tartom lehetetlennek, hogy majd szépen maga ellen fordítj a fegyvert. 
 	Lord Alloway elhallgatott, Poirot pedig folytatta: 
 	– Mondja, milor', tettek a hölgy füle hallatára bármilyen megjegyzést, ami arra utal, hogy ön és az admirális mirıl fognak tárgyalni? 
 	– Igen – ismerte el emez. – Sir Harry így szólt: „Lássuk azt a tengeralattjárót! Munkára!", vagy valami ilyesmit. A többiek kimentek a szobából, de ı még visszajött egy könyvért. 
 	– Értem – szólt Poirot töprengve. – Milor', késıre jár – de az ügy sürgıs. Szeretném most rögtön kihallgatni az estély résztvevıit, amennyiben lehetséges. 
 	– Ennek természetesen nincs különösebb akadálya – mondta Lord Alloway. – A dolog kissé kínos, ezért nem szeretnénk, ha híre kelni, legfeljebb annyiban, amennyiben az elengedhetetlen. Lady Juliet Weardale és az ifjabb Leonard miatt nem fáj a fejem, ám Mrs. 
 	Conrad – már amennyiben nem ı a bőnös – más lapra tartozik. Lehetne talán csak annyit mondani nekik, hogy eltőnt egy fontos dokumentum, anélkül, hogy pontosabban körülírnánk, mirıl is van szó, és hasonlóképpen az eltőnés körülményét sem részletezni? 
 	– Jómagam is éppen ezt szándékoztam javasolni – ragyogott fel Poirot arca. – Valójában három eset létezik. Monsieur Admiral, megbocsát talán nekem, de talán még a legjobb feleség is... 
 	– Nem sértıdtem meg – szólt Sir Harry. Minden nı csacsog, a Jóisten áldja meg a jó  
 	szokásukat! Bárcsak Juliet beszélne egy picivel többet, és bridzsezne helyette kevesebbet... 
 	De hát ilyenek a mai nık, csak akkor Boldogok, ha táncolhatnak vagy játszhatnak. Fel is hívom mindjárt Julietet és Leonardot, rendben, Alloway? 
 	– Köszönöm. Én pedig szólok a francia szobalánynak. M. Poirot talán akar találkozni vele, ı pedig felébresztheti az asszonyát. Megyek is. Közben pedig felküldöm Fitzroyt. 
 	
 	Mr. Fitzroy sápadt, keszeg fiatalember volt, cvikkert viselt, arcán fagyos kifejezés ült. 
 	
 	Beszámolója szó szerint megegyezett azzal, ami Lord Allowaytól már hallottunk. 
 	– Mi az ön elképzelése a dologró Mr. Fitzroy? 
 	Mr. Fitzroy vállat vont: 
 	– Kétségtelen, hogy valaki, aki egyébként roppant bennfentes lehetett, odakint vár a kínálkozó alkalomra. Az ablakon át jól láthatta, mi folyik odabent, és besurrant, mihelyt elhagytam a szobát. Kár, hogy Lord Alloway nem vette ott és akkor üldözıbe, amikor látta a fickót meglépni. 
 	Poirot nem ábrándította ki. Ehelyett az kérdezte: 
 	– Ön hitelt ad a francia szobalány állításának, mármint hogy kísértetet látott? 
 	– Hát, nem igazán, M. Poirot! 
 	– Úgy értem, annak, hogy azt hitte, hogy kísértetet lát? 
 	– Ja, vagy úgy; nem tudnám megmondani. Egy biztos: rendkívül riadtnak tőnt Mindkét kezével fogta a fejét. 
 	– Aha! – kiáltott fel Poirot az olyan ember hangján, aki éppen valami fontos dolognak jött a nyitjára. – Valóban? És ugye csinos az a fruska? 
 	– Nem tőnt fel különösebben – mondta Mr. Fitzroy fojtott hangon. 
 	– Ha jól sejtem, ön nem látta az úrnıjét? 
 	– Tulajdonképpen láttam. A galérián állt, a lépcsı tetején, és a lányt hívta éppen: 
 	„Léonie!" Aztán megpillantott engem – és természetesen visszahúzódott. 
 	– Tehát a lépcsı tetején – mondta Poirot n homlokát ráncolva. 
 	– Persze tisztában vagyok vele, mennyire kellemetlen ez számomra – vagy inkább az lett volna, amennyiben Lord Alloway véletlenül meg nem pillantja a férfit, amint éppen kisurran. 
 	Mindenesetre örülnék, ha átkutatnák a szobámat – és engem is megmotoznának. 
 	– Tényleg ez az óhaja? 
 	– Magától értetıdik. 
 	Fogalmam sincs róla, hogy Poirot mit válaszolt volna, mert ebben a szempillantásban ismét betoppant Lord Alloway, és közölte velünk, hogy a két hölgy, valamint Mr. Leonard Weardale a fogadószobában vannak. 
 	A hölgyek hiányos öltözékben jelentek meg. Mrs. Conrad elragadóan szép nı volt, hozzávetıleg harmincöt éves; haja, mint az arany, enyhe hajlammal az embonpoint-va.  Lady Juliet Weardale a negyvenes éveiben járhatott; magas, sötét hajú, igen vékony, mindazonáltal szép nı volt; keze-lába finom, modora pedig me lehetısen nyugtalan, tekintete, mint az őzött vadé. Fia meglehetısen nıies kinézető fiatalember volt, szöges ellentétben apjával, a nyájas modorú, életvidám idısebb Weardale-lel; a különbséget nem nehéz elképzelni. 
 	Poirot elıadta azt a gyermekded kis mesét, amiben megegyeztünk, és ecsetelte, mennyire fontos lenne megtudnia, nem látott va hallott-e bárki is olyasmit, ami a segítségünre lehetne. 
 	Elıször Mrs. Conradhoz fordult, és meg kérdezte tıle, lenne-e szíves pontról pontra ismertetni velünk az elızı este történtekét. 
 	– Lássuk csak... Felmentem a lépcsön. Csengettem a szobalánynak. Ezután, mivel nem jelentkezett, kijöttem, és hívni kezdtem. Hallottam, hogy a lépcsın beszélget. Miután meg fésülte a hajamat, elbocsátottam – nagyon különös idegállapotban volt. Egy darabig olvasgattam, éppen csak pár sort, végül lefeküdtem. 
 	– Hát ön, Lady Juliét? 
 	– Egyenesen felmentem az emeletre, és  lefeküdtem. Nagyon fáradt voltam. 
 	– Mi van a könyveddel, drágám? – kérdezte Mrs. Conrad legmézesebb mosolya kíséretében. 
 	– A könyvemmel? – pirult el Lady Juliet. 
 	– Emlékszel, drágám, amikor elküldtem Leonie-t, te éppen jöttél felfelé a lépcsın. Azt mondtad, vissza kellett menned egy könyvért a társalgóba. 
 	– Ja, igen, tényleg lementem. El... el is felejtettem. 
 	
 	Lady Juliét idegesen összekulcsolta a kezét. 
 	– Hallotta, milady, Mrs. Conrad szobalányát sikoltani? 
 	– Ö nem, igazán nem, nem hallottam. 
 	– Ez felettébb érdekes – hiszen abban az idıpontban önnek a társalgóban kellett tartózkodnia! 
 	– Egy hangot sem hallottam – mondta Juliét ezúttal határozottabb hangon. Poirot az ifjabb Leonardhoz fordult: – Monsieur? 
 	– Semmi különösrıl nem tudok beszállni. Egyenesen felmentem a szobámba és lefeküdtem. 
 	Poirot megvakarta az állát: – Fájdalom, itt nem kapok több segítséget Mesdames és monsieur,  sajnálom... Véghül sajnálom, hogy ilyen csekélység miatt zavartam az önök éjszakai nyugalmát. Kérem szépen, fogadják bocsánatkérésemet! 
 	Széles taglejtés és sőrő bocsánatkérések közpette kiterelte ıket a szobából. A francia szobalánnyal együtt tért vissza, elragadó, tőzrılpattant fruskával. Alloway és Weardale a hölgyekkel együtt elhagyták a szobát. 
 	-Akkor hát, mademoiselle – szólalt meg Poirot komoly hangon –, halljuk az igazságot. 
 	Mesére nem vagyok kíváncsi. Miért sikoltott fel a lépcsın? 
 	– Ó, monsieur, láttam egy magas alakot... talpig fehérben... 
 	Poirot energikusan megfenyegette a mutatóujjával: 
 	– Nem azt kértem az elıbb, hogy kiméljen meg a dajkameséktıl? Úgyis kitalálom. 
 	Megcsókolta magát, igazam van? Úgy értem Mr. Leonard Weardale. 
 	– Eh bien, monsieur,  végtére is mit számit egy csók? 
 	– A körülményeket figyelembe véve szinte magától értetıdik – felelte Poirot gavallérosan. 
 	– Ha én magam vagy akár Hastins lett volna a helyében... no de szeretném végre tudni, mi történt. 
 	– Feljött mögöttem, és átölelt. Megijedtem, és felsikoltottam. Ha tudtam volna, hogy ı az, nem sikoltottam volna – de úgy osont mögöttem, mint a macska. Aztán jött a M. Le secrétaire.  M. Leonard felszaladt a lépcsıi Mit is mondhatnék? Különösen egy ilyel jeune homme comme  ca-nak – tellemdA comme il jaut? Ma foi,  hát kitalálok egy szellemet. 
 	– Ez mindent megmagyaráz – kiáltott fel barátságosan Poirot. – Ezután maga felment az asszonya hálószobájába. Mellesleg, melyik az ı szobája? 
 	– A folyosó végén, monsieur. Arra. 
 	– Akkor pontosan a dolgozószoba túloldalán van. Bien,  mademoiselle, nem tartózta tom tovább. És la prochaine  fois, ne sikoltson! 
 	Kiterelte a lányt is, és sugárzó mosollyal fordult vissza hozzám: 
 	– Érdekfeszítı eset, nem igaz, Hastings? Van már néhány apró öltelecském. Et vous?  
 	– Mit keresett Leonard Weardale a lépcsın? Nem tetszik nekem az a fiatalember, Poirot. 
 	Tipikus fiatal korhelynek nevezném. 
 	– Egyetértek, mon ami! 
 	 –  Fitzroy becsületes fickónak látszik. 
 	– Lord Allowayt ettıl az álláspontjától mi  sem tántoríthatja el. 
 	– És mégis, van valami a modorában... 
 	– Ami szinte már túl szép ahhoz, hogy igaz legyen? Én is ezt éreztem. Másrészt Wrs. 
 	Conrad barátnınk körül egyáltalán nincs minden rendben. 
 	– A szobája pedig a dolgozószobával szomszédos – gondolkodtam hangosan, és közben Poirot-ra szegeztem a tekintetemet. 
 	Poirot bajusza alatt mosolyogva megrázta a fejét: 
 	– Nem, mon ami,  képtelen vagyok teljes komolysággal magam elé képzelni, amint a szeplıtelen hölgy éppen leereszkedik a kéményben vagy lemászik a balkonon. 
 	
 	Szavait még be sem fejezte, amikor legnagyobb meglepetésemre nyílt az ajtó, és Lady Juliét Weardale libbent be rajta. 
 	– M. Poirot – pihegte –, beszélhetné önnel négyszemközt? 
 	– Milady, Hastings kapitány énem egyik fele. Elıtte bízvást beszélhet, mintha itt sem lenne. Kérem, nem foglalna elıbb helyei 
 	A hölgy elhelyezkedett, de tekintetét ti vábbra is Poirot-ra függesztette. 
 	– Amit mondani szeretnék – nos, meglehetısen nehezemre esik. Ezt az ügyet önre bízták. 
 	Amennyiben... szóval ha a dokumentumok megkerülnének, lezárná az ügyet? Úgy értem, meg lehetne tenni ezt anélkül is, hogj kérdéseket kellene feltennie? 
 	Poirot szigorúan ránézett: 
 	– Elismétlem, amit mondott, madám, hogy helyesen értelmezem-e. Úgy érti, hogy az én kezembe kívánja letenni a terveket? Tılem pedig azt várja, hogy átadjam ıket Lord Allowaynek – azzal a feltétellel, hogy nem tud hatja meg, miként tettem szert rájuk? 
 	Fıbólintás volt a válasz: 
 	– Pontosan erre gondoltam. De feltétlen tudnom kell, hogy nem hozzák-e... 
 	nyilvánosságra a dolgot. 
 	– Nem hiszem, hogy Lord Alloway mindenáron nagydobra kívánná verni a dolgot – 
 	mondta Poirot sötéten. 
 	– Akkor áll az alku? – kapott a hölgy mohón az ajánlaton. 
 	– Egy pillanat, milady. Az attól függ, milyen gyorsan tudja ideadni azokat a papírokat. 
 	– Szinte azonnal. 
 	Poirot egy pillantást vetett az órára: – Pontosan milyen hamar? 
 	– Mondjuk: tíz perc múlva – lehelte. 
 	– Rendben van, milady. 
 	Az asszony kisietett a szobából. Füttyentettem egyet. 
 	– Összegezné a tényállást, Hastings? 
 	– Bridzs – válaszoltam tömören. 
 	– Á, á, ön nem felejtette el a Monsieur Admiral egyik elejtett szavát! Micsoda memória! 
 	Gratulálok, Hastings! 
 	Elhallgattunk, mert belépett Lord Alloway, és kérdın nézett Poirot-ra: 
 	– Remélem, nem fogyott még ki az ötletekbıl, M. Poirot! Tartok tıle, hogy a kérdésekre adott válaszok csalódást okoztak önnek. 
 	– Szó sincs errıl, milor'. Kellıképpen világítottak a helyzetet. Nincs tovább szükség a jelenlétemre, ezért tehát, szíves engedelmével, azonnal indulnék vissza Londonba. 
 	Lord Alloway alig talált szavakat: 
 	– De... de hát mit talált? Rájött, ki vitte el a tervrajzot? 
 	– Igen, milor', rájöttem. Szeretném megkérdezni öntıl, hogy amennyiben a dokumentumokat névtelenül visszaszolgáltatják ön hajlandó eltekinteni a további felelısségre vonástól? 
 	Lord Alloway rámeredt barátomra: 
 	– Úgy érti, pénz ellenében? 
 	– Nem, milor', minden megkötés nélkül. 
 	– El kell ismernem, már az is nagydolog, hogy a tervrajzok elıkerültek – mondta Lord Alloway lassan. Zavartnak látszott. 
 	– Akkor a lehetı legkomolyabban ajánlom önnek, hogy fogadja el ezt az ajánlatot. Az iratok eltőnésérıl kizárólag ön, az admirális az ön titkára tud. Elegendı, ha a megkerülésükrıl is pusztán ık szereznek tudomást, ön   pedig mindenben számíthat a támogatásomra – engedje meg, hogy e titokzatos ügy az én vállamat nyomja. Ön megkért, hogy szerezzem vissza a dokumentumokat – én pedig így tettem. Ennyi tartozik önre. – Ezzel felállt, kinyújtotta a kezét. 
 	
 	– Milor', örültem a találkozásnak. Bízom önben és Anglia iránti hőségében. Ön erıs, biztos kézzel irányítja Anglia sorsát. 
 	– M. Poirot – esküszöm önnek, hogy meg fogok tenni minden tılem telhetıt. Lehet, ha baklövést követek el, de az is lehet, hogy eré nyemmé válik – én mindenesetre hiszek önmagamban. 
 	– Mint minden nagy ember. És persze én is – tette hozzá Poirot kedveskedve. 
 	
 	A kocsi pár perc múlva odagördült a kapu elé és Lord Alloway újraéledt szívélyességgel intett búcsút nekünk a lépcsırıl. 
 	– Ilyen a nagy ember, Hastings – szólt Poirot, miközben az autó kigördült velünk a parkból. – Van esze, tehetsége, hatalma. Az a fajta erıs férfi, akire Angliának szüksége van  az újjáéledés napjaiban, a számtalan nehézség közepette. 
 	– Hajlandó vagyok egyetérteni mindazzal, amit  állít, Poirot – de mi a helyzet Lady Juliettlel? Egyenesen Alloway-nek fogja átadni a papirokat? Mit szól majd, amikor látja, hogy egy árva szó nélkül távozott? 
 	– Hastings, hadd tegyek fel magának egy kérdést. Miért nem adta át nekem azokat a terveket akkor és ott? 
 	– Mert nem voltak nála. 
 	– Úgy van. Mennyi idejébe került volna elıkeríteni ıket a szobájából? Vagy a házon belül bármilyen rejtekhelyrıl? Ne válaszoljon! Megmondom. Valószínőleg kettı és fél percébe! Azonban ı tíz percet kért. Vajon miért? Nyilvánvaló, hogy egy másik személytıl kellett elkérni ıket, de elıbb meg kellett gyıznie az illetıt, meg kellett indokolnia a dolgot, mielött , az  feladta volna. Nos, ki lehet ez az illetı? Egyértelmő, hogy nem Mrs. Conrad, hanem egyik családtagja, a férje vagy a fia. Melyik a valószínőbb? Leonard Weardale azt állította, hogy azonnal lefeküdt. Tudjuk, hogy ez nem igaz. Tegyük fel, hogy az anyja be ment a szobájába, de a fia nem volt ott; képzeljük magunk elé lelki szemeinkkel, amint megnevezhetetlen félelemmel eltelve lejön emeletrıl – szép kis firma az ı fiacskája! Ráadásul sehol sem találja, késıbb pedig azt hallja, hogy saját bevallása szerint el sem hagyta szobáját. 
 	Arra a következtetésre jut, hogy a fia tolvaj! Ez a kis villáminterjú magyarázata. 
 	– Azonban, mon ami,  mi tudunk valamot, amit Lady Juliét nem tud. Nevezetesen az hogy a fia nem tartózkodott a dolgozószobában, hiszen éppen a bájos kis francia szobalánynak csapta a szelet. Jóllehet a hölgy- nincs tudatában a dolognak, Leonard Weardale rendelkezett alibivel. 
 	– Hát akkor ki lopta el a papírokat? Úgy tőnik, kizártunk mindenkit: Lady Jilulietet, a fiát, Mrs. Conradot, a francia szobalányt... 
 	– Pontosan. Használja csak az apró szürke agysejtjeit, barátom! A megoldás úgyszólván kiböki a szemét. 
 	Tanácstalanul, ráztam meg a fejem. 
 	– Ne adja fel! Csak törje tovább a fejét! Észre fogja venni, hogy Fitzroy otthagja a papírokat az íróasztalon, amikor kimegy a szobából. Pár perc múlva Lord Alloway lép be, odamegy az asztalhoz, és a papíroknak se híre, se hamva. Csak két dolog lehetséges: vagy Fitzroy nem  tette a papírokat az íróasztalra, ehelyett inkább a saját zsebébe süllyesztette ıket – 
 	márpedig ez nem ésszerő, hiszen – ahogyan Alloway is rámutatott – bármikor másolatot készíthetett volna róluk –, vagy pedig az iratok még ott voltak az asztalon, amikor Lord Alloway odalépett – ebben az esetben viszont az ı zsebébe vándoroltak. 
 	– Lord Alloway a tolvaj? – mondtam megrökönyödve. – De hát hogyan? Miért? 
 	– Nem ön mesélt nekem egy régebbi botrányról? Tisztázta magát, úgy mondta. De mi van, ha mégis volt alapja a dolognak? Az angol közélet nem tőr meg semmiféle skandalumot. 
 	Ha most megpiszkálnánk kissé ezt a régi históriát, és rábizonyítanánk – nos, akkor búcsút mondhatna a politikai karrierjének. Fel kell tételeznünk, hogy zsarolták, és az ár a tengeralattjáró tervrajza- volt. 
 	– Ó, a gaz áruló! – kiáltottam fel. 
 	– Nem, nem az. Bölcs és leleményes. Tételezzük fel, barátom, hogy lemásolta a terveket, és minden egyes részleten ferdített egy szemernyit – éppen csak annyit, hogy a szerkezet majd használhatatlan legyen, hiszen, amint tudjuk, mérnök volt, méghozzá briliáns elme. Átadja a hasznavehetetlen terveket az ellenség ügynökének – elképzelésem szerint Mrs. Conradnak; ám ahhoz, hogy a tervek eredetiségéhez ne férhessen kétség, úgy kell tőnnie, mintha azokat ellopták volna. Még a látszatát is kerülni szeretné annak, hogy a háziak közül bárkire a gyanúnak még csak- árnyéka is essék, ezért azt színleli, hogy egy férfit látott kilépni a franciaablakon. Ezen a ponton azonban beleütközik az admirális nyakasságába. Komoly fejfájást okoz számára, nehogy Fitzroyt gyanúsítsák a lopással. 
 	– Mindezt pusztán ön agyalta ki, Poirot. – ellenkeztem. 
 	– Pszichológia, mon ami. Az olyan embert, aki a valódi terveket adja át az ellenségnek, vajmi keveset törıdött volna vele, hogy kit gyanúsítanak helyette. És vajon miért akarta annyira, hogy Mrs. Conrad még véletlenül se szerezhessen tudomást a dokumentumok eltőnésének körülményeirıl? Mivel a meghamisított változatot az est folyamán már korábban átadta neki, és nem szerette volna kiszivárogtatni, hogy a lopás csak azt követıen történt. 
 	– Azt hiszem, igaza lehet – mondtam. 
 	– Persze, hogy igazam van! Úgy szóltam Alloway-hoz, mint egyik nagy ember a másikhoz – ı pedig tökéletesen megértett. Majd meglátja! 
 	Valami azonban bizonyos. Azon a napon, amikor Lord Alloway miniszterelnök lett, csekk és dedikált fénykép érkezett postán; a fotón pár szó állt: „Barátomnak, Hercule Poirot-nak -
 	 diszkréciójáért, Alloway."  
 	Azt hiszem, a Z-tengeralattjáró haditengerészeti berkekben átütı sikert aratott. Ügy hírlik, forradalmasítani fogja a korszerő tengeri hadviselést. Úgy hallottam, hasonló típussal kísérletezett egy másik nagyhatalom is, ám csúfos kudarcot vallott vele. De én továbbra is meg vagyok gyızıdve róla, hogy Poirot csak találgatott. Vak tyúk is talál ocsút, mármint ahogy barátom mondaná. 
 	
 	LAKÁS A HARMADIKON 
 	
 	– A patvarba! – kiáltott fel Pat. 
 	Egyre értetlenebbül ráncolta össze a szemöldökét, miközben ádázán kotorászott az általa estélyi táskának titulált selyemvalamiben. Igyekezetét két fiatalember és egy másik lány osztatlan figyelme kísérte. Valamennyien Patrícia Garnett bezárt lakásának ajtaja elıtt ácsorogtak. 
 	– Semmi jó – mondta Pat. – Ez mind a, kulcs. Akkor most mi a teendı? 
 	– Mit ér az élet lakáskulcs nélkül? – mélázott Jimmy Faulkener. 
 	Zömök, széles vállú fiatalember volt, jóindulatú kék szemével bátran pislogott bele a világba. 
 	Pat dühösen fordult hozzá: 
 	– Ne viccelj, Jimmy! Ez most komoly. 
 	– Nézd csak meg még egyszer, Pat! – ajánlotta Donovan Bailey. – Ott lesz az. 
 	Lusta, de kellemes hangja volt, illett ösztövér, sötét hajú lényéhez. 
 	– Ha egyáltalán nem zártad rá az ajtót.., – szólalt meg Mildred Hope, a másik lány. 
 	– Persze, hogy nem zártam rá – fortyant fel Pat. – Úgy emlékszem, oda is adtam valamelyikıtöknek. – Vádlóan fordult a férfiakhoz. – Szóltam Donovannek, hogy vigyázzon rá helyettem. 
 	Ám bőnbakot nem lehet ilyen olcsón találni. Donovan határozottan tagadott, Jimmy pedig barátja mellé állt. 
 	– A saját szememmel láttam, mikor betetted abba a táskába – bizonygatta Jimmy. 
 	– Legyen! Akkor viszont valamelyikıtök kipottyantotta a földre, amikor felemeltétek a földrıl többször is – nem is egyszer ejtettem le. 
 	– Még hogy nem is egyszer! – horkant fel Donovan. – Drágaságom, te vagy egy tucatszor ejtetted le a táskádat, mellesleg minden lehetı és lehetetlen helyen ott is hagytad. 
 	– Csak az nem fér a fejembe, hogyhogy nem potyogott ki belıle minden folyamatosan. 
 	– lamentált tovább Jimmy. 
 	– Most az a lényeg – hogy bejutunk-e még ebben az életben ebbe a lakásba? – vetette közbe Mildred. 
 	Értelmes lány lévén rátapintott a dolog elevenjére, de korántsem léphetett Pat nyomába, ami a küllemet illeti – ráadásul Pat jóval impulzívabb és fékezhetetlenebb is volt. 
 	Tanácstalanul ácsorogtak a lépcsıházban, és mind a négyen a bezárt ajtóra meredtek. 
 	– Nem hívhatnánk ide esetleg a portást? – javasolta Jimmy. – Nincs valami generál kulcsa vagy valami ilyesmije? 
 	Pat megrázta a fejét. Csak két kulcs létezett. Az egyik a lakásban maradt, a konyhában felakasztva; a másiknak pedig – legalábbis elméletben – az ominózus táskában a helye. 
 	– Bárcsak a földszinten lennénk! – sápítozott Pat. – Betörhetnénk az ablakot, vagy valami hasonló. Donovan, nem akarsz macska módra a falon felkúszó betörıt játszani – 
 	igazán nem?... 
 	Donovan határozottan, de legalább udvariasan hárította el magától a felajánlott megtiszteltetést. 
 	– Egy negyedik emeleti lakás már nem kis vállalkozás – filozofált Jimmy. 
 	– És mi van a tőzlépcsıvel? – sziporkázott Donovan. 
 	– Ha lenne... 
 	– Kell, hogy legyen! – mondta Jimmy. – Minden ötszintes házban kell lennie. 
 	– Igazságod vagyon – helyeselt Pat. – De ami nincs, az fájdalom, nem segít rajtunk, Hogy jutok be valaha is a saját lakásomba? 
 	– Nincs itt valami liftféleség? – firtatta meg Donovan. – Olyasmire gondolok, amin az üzletemberek okiratokat küldözgetnek felfelé és kelbimbót lefelé. 
 	
 	– Megvan! A teherlift! – kiáltott fel Pat 
 	– Ez az – csak ne lenne az egész inkább csomagposta jellegő... Várjatok csak..., tudom már! Mit szóltok a szeneslifthez?! 
 	– Ez az – kurjantott Donovan –, meg vagyunk mentve! 
 	Mildred nem csatlakozott az ujjongókhoz. 
 	– Meglátjátok, biztosan be lesz zárva – huhogta. – Úgy értem, Pat konyhájában, a túloldalon. 
 	İt azonban élbıl leszavazták. 
 	– Magad sem hiszed – vágta rá Donovan. 
 	– Pat  konyhájában ugyan nem – verte tovább a vasat Jimmy. – Pat és a dolgok bezárása, becsukogatása – hát az két külön dolog. 
 	– Azt hiszem, nyitva hagytam – mélázott Pat. – Ma reggel leküldtem rajta a szemetet, és a kulcsomat tenném rá, hogy nem zártam be magam után, sıt ha jól emlékszem, késıbb sem jártam még csak a közelében sem. 
 	– Akkor hát – összegezte Donovan – a fent említett tény ma éjjel hasznunkra válhat, azonban hadd mutassak rá arra az aprócska tényre, kedves ifjú bohó Pat, hogy általános hanyagságod bájos lényedet minden áldott éjel   gaz rablók prédájává teheti – és nem csak a  
 	macskoid jellegőekre gondolok . .. 
 	Pat nem szívta különösebben mellre a dorgálást. 
 	– Gyerünk! – kiáltotta, és kettesével véve a lépcsıfokokat leszáguldott a negyedikre. A többiek utána. Pat átvezette maroknyi csapatát egy sötét, ám annál tapinthatóbban agyonzsúfolt gyermekkocsi-tárolón, majd keresztülrobogtak egy újabb ajtón, át a lépcsıházaknába, és végre kifulladva bár, de ott álltak álmaik liftje elıtt. Álmaiknak ezen liftjében momentán egy szemetesvödör éktelenkedett. Donovan mély érzéssel felemelte, és bekúszott a helyére. Orrát kissé elfintorította. 
 	– Egy szemernyit orrfacsaró – jegyezte meg. – De mit nekünk! Egyedül induljak neki küldetésemnek, vagy kíván valaki csatlakozni hozzám? 
 	– Rám számíthatsz – szólt Jimmy. 
 	Azzal bepréselte magát Donovan mellé. 
 	– Remélem, nem szakad le ez az egész tákolmány – tette hozzá kétkedı arccal. 
 	Pat tetıtıl talpig végigmérte: 
 	– Talán nem vagy nehezebb, mint az egy tonna szén – mondta végül, kissé habozva, mivel szemmértékében nem bízott különösebben. 
 	– Nyugalom, pillanatok kérdése az egész – rikkantotta vidáman Donovan, és megrán totta a kötelet. 
 	Fülsértı csikorgás közepette tőntek el szemük elıl. 
 	– Valami rémes ez a csikorgás – állapította meg Jimmy, miközben elnyelte ıket akna szurokfekete szája. – Mit gondolnak vajon róla a többi lakásban? 
 	– Várják a kísérteteket vagy a rablókat, azt hiszem – felelte Donovan. – Nem is olyan könnyő ezt a kötelet húzkodni. A Friars Mansions portása keményebben dolgozik meg a kenyeréért, mint azt valaha is sejtettem volna. Hé, Jimmy, öreg fiú, ugye számolod az emeleteket? 
 	– Ö, Atyám, ne hagyj el! Naná, hogy nem. Megfeledkeztem róla. 
 	– Sebaj, én számoltam, úgyhogy meg van mentve a haza. Most huzagolunk el a harmadik elıtt. És jı a negyedik emelet. 
 	– Most pedig, hölgyeim és uraim, attrakció – morgott Jimmy, különös módon egy bolhás kutyára emlékeztetve –, felfedezzük, hogy a drága Pat mégiscsak bezárta az ajtócskát... 
 	Ám aggodalma alaptalannak bizonyult. A faajtó egyetlen nyomásnak is engedve sarkig kitárult, Donovan és Jimmy pedig kipattant a liftbıl, egyenesen Pat konyhájának ragacsos sötétjébe. 
 	
 	– Nem ártana egy jóféle elemlámpa az éjszakai kutatómunkához – kiáltott fel Donovan. – 
 	Patet ismerve nem csodálkoznék egy cseppet sem, ha térdig gázolnánk a hemehumijában. Sıt van egy olyan érzésem, hogy nem egy tányér fogja kárát látni annak, hogy mi itt a világítás után tapogatózunk. Ne mozdulj, Jimmy, elıbb villanyt gyújtok! 
 	Lábával óvatosan tapogatva az utat megindult a villanykapcsoló sejtett irányába, közben csupán egyetlen egyszer kiáltva fel különösebben, amikor a konyhaasztal némileg beszaladt a bordái közé. Végre elérte a kapcsolót, és egy pillanattal késıbb még egy „A fenébe!" hasított a sötétségbe. 
 	– Mi a baj? – kérdezte Jimmy. 
 	– Nincs áram. Szerintem a körte éghetett ki. Egy pillanat! Majd a nappaliban gyújtok villanyt. 
 	A nappali közvetlenül a hall túlsó végébıl nyílt. Jimmy lelki szemeivel követte a sötétben Donovan útját, amint amaz kiment az ajtón, és újabb szitkozódások jelezték, merre halad. 
 	Jimmy maga is elkezdett körbetapogatózni a konyhában: 
 	– Na mi van már? 
 	– Dunsztom sincs. Mintha az éjjel manók jártak volna itt, legalábbis úgy fest a dolog. Az égadta világon semmi sincs a helyén. Mindenhol asztalok és székek, ahol az ember éppen hogy nem várná ıket. Ó, a pokolba is! Még egy! 
 	Ebben a szempillantásban azonban Jimmy-nek végre sikerült csodával határos módon életet lehelnie a villanyba, és lın világosság... Egy perc múlva két megdöbbent férfiú nézett egymással farkasszemet. 
 	A szoba nem Pat nappalija volt. Egyáltalán: a lakás sem stimmelt. 
 	Legelıször is a szoba vagy tízszer zsúfoltabb volt, mint Paté, ami magyarázatot adott Donovan érzelemkitöréseire, amikor Isten tudja, hányadszor ütközött a székeknek és asztaloknak. A szoba közepén ormótlan kerek asztal terpeszkedett, bájait posztóhuzat takarta szemérmesen, az ablakpárkányon pedig egy kókatag aszpidisztra volt hivatva képviselni a szobanövények díszes nemzetségét. A száraz tények arra látszottak utalni, hogy a szoba tulajdonosa az embereknek ahhoz a fajtájához tartozhat – legalábbis ifjaink a fejüket merték volna tenni rá –, akinek nem lesz könnyő megmagyarázni, mit is keresnek a lakásában éjnek évadján. Földbe gyökerezett lábbal meredtek az asztalon heverı levelekre. 
 	– Mrs. Ernestine Grant – lehelte Donovan, miközben fölemelte ıket, és elolvasta a címzett nevét. – Ó, jóságos szeneslift, ne hagyj el! Mit gondolsz, meghallhatott minket? 
 	– Az lenne a csoda, ha nem hallott volna meg – biztatta Jimmy. – Csak a halottak nem ébrednek fel erre a csatazajra, hogy a káromkodásodról és a bútortoszogatásról ne is beszéljünk. Gyerünk, az ég szerelmére, tőnjünk el innen azonnal! 
 	Nagy sebbel-lobbal leoltották a villanyt, majd lábujjhegyen cserkészték be a liftet. Jimmy hatalmasat sóhajtott a megkönnyebbüléstıl, amikor újra eltőntek a lift aknájának jótékony mélyén. 
 	– Imádom, ha egy nınek ilyen jó alvókája van, és ha ágyúval sem lehet felébreszteni – 
 	mondta elismerıleg. – Tíz jó pont Mrs. Ernestine-nek. 
 	– Közben rájöttem – jegyezte meg Donovan –, hogy miért tévesztettük el az eme letet. Mert mi az aknában az alagsortól számoltunk. 
 	Rántott egyet a kötélen, mire a lift engedelmesen megállt. 
 	– De most, aztán nem trafálunk mellé! 
 	– A számból vetted ki a szót – kontrázott Jimmy, miközben újabb ismeretlen, éjfekete őrbe léptek ki. – Az én idegeimnek egy napra elég egy ilyen megrázkódtatás is. 
 	Ám idegeik szerenesésen megkíméltettek a további megrázkódtatásoktól. A villany felkattintása után azonnal látták, hogy Pat konyhájában járnak, majd egy újabb fél pere elteltével kinyitották a bejárati ajtót, amelyen át a két lány diadalmenetben vonult be a lakásba. 
 	
 	– Nem kapkodtátok el a dolgot – zsémbelt Pat. – Már éppen állva akartunk elaludni Mildreddel. 
 	– Volt egy kis kalandunk közben. – számolt be Donovan. – Kis híja volt, hogy be nem vittek bennünket a yardra mint veszedelmes bőnözıket. 
 	Pat átment a nappaliba, ahol közben felkattintotta a villanyt, a köpenyét pedig hanyagul a díványra ejtette. Csillogó szemmel hallgatta Donovan élménybeszámolóját. 
 	– Örömmel konstatálom, hogy a hölgy nem csípett nyakon – jegyezte meg. – Merem állítani, hogy a hétfejő sárkány is iszkolna az útjából. Kaptam tıle egy üzenetet ma reggel – 
 	szeretett volna beszélni velem. Lehet, hogy valami nem volt ínyére, talán a szférák zenéjével vetekedı zongorajátékom, ki tudja... Aki nem szereti a szomszéd zongorajátékát hallgatni, reménytelen eset, de fıleg ne jöjjön bérházba lakni! Te, Donovan, nem sértetted fel a kezed valamivel? Csurom vér. Menj, mosd meg a csap alatt! 
 	Donovan megrökönyödve pillantott le a kezére. Engedelmesen kiporoszkált a szobából, de már kiabált is Jimmynek. 
 	– Hé – kiabált amaz vissza –, mi baj? Nagyon megvágtad a kezed, ugye? 
 	– Egy frászt! Meg se vágtam. 
 	Volt valami különös felhang Donovan hangjában, amire Jimmy kénytelen-kelletlen felkapta a fejét. Donovan felmutatta mindkét kezét – ám sebnek nyoma sem volt egyiken sem. 
 	– Furcsa – ráncolta össze a homlokát. – Jó sok vért mostam le. De hol lettem ilyen vé res? – Majd végre ráeszmélt arra, amit gyorsabb észjárású barátja már kitalált: – Hát persze: abban a lakásban. – Ezzel megmerevedett, mintha a szóban rejlı lehetıségeket zongorázta volna végig magában. 
 	– Izé... biztos vagy benne, hogy vér volt? – firtatta. – Nem lehetett mondjuk festék? 
 	Donovan megrázta a fejét: 
 	– Higgy nekem, öreg, ennél vérebb nem is lehetett volna – mondta undorral, és összerázkódott. 
 	Csak néztek némán egymásra. Egyazon gondolat járt mindkettıjük fejében. Jimmy mondta ki elsınek: 
 	– Figyelj! – mondta tétován. – Nem gondolod, hogy izé... le kellene mennünk újra.. . és hogy is mondjam.. . ööö... szétnézni egy kissé? Úgy értem, hogy minden rendben van-e. 
 	– Na és a lányokkal mi lesz? 
 	– Nekik egy árva szót se! Pat szépen kerít majd maga elé egy kötényt, és meglep bennünket egy remek omlettel. Mire hiányolni kezdenének minket, már vissza is jöttünk. 
 	– Részemrıl oké – egyezett bele Donovan. – Szerintem is végig kell csinálnunk. 
 	Lefogadom, hogy nincs komoly gáz. 
 	Hangja azonban minden meggyızıdést nélkülözött. Otthonosan bevackolódtak a liftbe, és kezdetét vette ismét az alászállás. A konyha már nem jelentett különösebb akadályt, és a nappaliban is sikerült villanyt gyújtaniuk. 
 	– Szerintem itt lesz – hordozta körbe a tekintetét Donovan a szobán –, mármint ami... 
 	amibe belenyúlhattam. A konyhában hozzá sem értem semmihez sem. 
 	Újra körülnézett. Jimmy ugyancsak követte a példáját, és mindketten összeráncolták a homlokukat. Körös-körül minden nett és hétköznapi volt, mintha erıszak és alvadt vér a világon sem létezne. 
 	Jimmy hirtelen rámeredt egy pontra, és megragadta társa karját: 
 	– Nézd! 
 	Donovan a megadott irányba nézett, hogy rögtön felkiáltson. A súlyos ripszfüggöny alól egy láb meredt elı: nıi láb volt nyitott szárú gombos cipıben. 
 	Jimmy odaugrott a függönyhöz, és széthúzta. Az ablakmélyedésben egy nı összecsuklott holtteste hevert a földön, mellette ragacsos, sötét tócsa. Kétség nem fért hozzá: a nı halott volt. Jimmy megpróbálta felemelni, mikor Donovan megállította: 
 	
 	– Ezt inkább ne tedd! Nem szabad hozzányúlni, amíg a rendırség meg nem érkezik. 
 	Jimmy egyetértett. Már a küszöbön voltak, amikor elbizonytalanodtak egy pillanatra: 
 	– Idehallgass, nem gondolod, hogy valamelyikünknek itt kellene maradnia, hogy...öö . . 
 	. csak úgy, vigyázni: rá . .. amíg a rendırség ki nem száll? 
 	– De, azt hiszem, igazad van. Ha itt maradsz, felrobogok, és kihívom ıket. 
 	Fürgén felszaladt a lépcsın, és megnyomta a fenti lakás csengıjét. Pat nyitott ajtót, egy elbájoló Pat: kipirult arccal, kötényben. Elkerekedett a szeme a meglepetéstıl. 
 	– Te vagy? De hát hogy... Donovan! Mi van itt ma? "Valami baj? 
 	Donovan megfogta Pat mindkét kezét: 
 	– Semmi vész, Patty – csak éppen tettünk egy nem kimondottan kellemes felfedezést az alattad levı lakásban. Meghalt... egy nı. 
 	– Ö! – Pat levegı után kapott. – Jaj, de borzasztó! Szívroham vagy valami ilyesmi? 
 	– Nem. Úgy fest... hát... inkább olyan, mintha meggyilkolták volna. 
 	– Ó, Donovan! 
 	– Tudom. Elég ronda. 
 	Még mindig fogta a lány kezét. Pat nem húzta vissza – inkább mintha kapaszkodott volna belé. Drága Pat – mennyire szereti! De vajon ı érdekli-e a lányt? "Volt úgy, hogy azt hitte: érdekli. Olykor azonban attól tartott, hogy Jimmy Faulkener... Jimmy! Egek! Jimmy azóta ott várja egyedül! Bőntudatot érzett. 
 	– Pat kedves, fel kell hívnunk a rendırséget. 
 	– A monsieur-nek igaza van – szólalt meg egy hang a háta mögött. – Közben pedig amíg rájuk várakozunk, szerénységem talán némi segítségükre lehetne. 
 	A küszöbön álltak éppen, és úgy meredtek a jövevényre, mintha egyenesen a Holdról pottyant volna eléjük. Pár lépcsıfokkal feljebb egy alak ácsorgott a lépcsın. Aztán megindult lefelé, hogy végül beérjen a látóterükbe. 
 	Csak álltak és bámulták a kackiás bajszú, tojásdad fejő pöttöm emberkét. Fényes brokát háziköntöst és hímzett papucsot viselt. Gavallérosan meghajolt Patrícia elıtt: 
 	– Mademoiselle! – főzte tovább a szót. – Én, mint talán tudják is, a fenti lakást bérlem. 
 	Szeretem a magasságot – a levegıt – London panorámáját. Mr. O'Connor néven bérlem a lakást. De nem ír vagyok. Van egy másik nevem is. Ezért bátorkodom felajánlani önöknek szolgálataimat. Megengedik? – azzal nagy lendülettel elıkapott egy névkártyát, és ki nyújtotta Patnek, aki a következıket olvasta rajta: 
 	– M. Hercule Poirot. Ó! – Levegı után kapkodott. – Az a bizonyos M. Poirot! A híres detektív! És tényleg segít nekünk? 
 	– Eltökélt szándékomban áll, mademosille. Az est folyamán egyszer már majdnem fellajánlottam a segítségemet. Pat zavartan nézett rá. 
 	– Hallottam, amint azon tanakodtak, hogyan tudnának bejutni a lakásba. Ami engem illett, bármilyen zárat könnyőszerrel kinyitok, minden bizonnyal a kiskegyed lakásának ajtaját is ki tudtam volna nyitni, de haboztam vele. Igen gyanús színben tőntem volna fel ön elıtt. 
 	Patbıl kipukkadt a nevetés. 
 	– Most pedig, monsieur – fordult Poirot Donovanhez –, könyörögve kérem, menjen be, és értesítse a rendırséget. Én lemegyek addig abba a lakásba. 
 	Pat is leballagott vele a lépcsın. Jimmy éppen ırt állt az ajtóban, Pat pár szóval elmagyarázta neki, kicsoda vele a kis ember. Ezután Jimmy elıadta Donovannel közös kalandját Poirot-nak. A detektív csupa fül volt. 
 	– Tehát a liftajtót ugyebár nyitva találták? Önök pedig behatoltak a konyhába, de a  
 	villany nem akart felgyulladni. 
 	Miközben kérdéseivel bombázta a fiatalokat, lépteit a konyha felé irányította. Ujjai megnyomták a kapcsolót. 
 	– Tiensl Voila ce qui est curieúx! –  kiáltotta, mikor kigyulladt a fény. – Most tökéletesen mőködik. Csak tudnám ... – Hirtelen felemelte az ujját, mintegy figyelmeztetve a többieket, hogy maradjanak csendben. Halk nesz tör át a csenden – minden kétséget kizáróan horkolást hallottak. – Aha! – szólalt meg Poirot fennhangon. – La chambre de do-mestique.  
 	Lábujjhegyen közelítette meg a kamrát, ahonnan még egy ajtó vezetett tovább. 
 	Kinyitotta, majd felkattintotta a villanyt. Összhatásában leginkább kutyakennelre emlékeztetett a szobácska, amelyet a lakás tervezıje azonban emberi lények elszállásolására szánhatott. Az ágy szinte teljes szélességében elfoglalta a padlót. Benne rózsás arcú lány feküdt hanyatt, és tátott szájjal horkolt szelíden. 
 	Poirot leoltotta a villanyt, és visszavonult. 
 	– Nem fog egyhamar felébredni – jelentette ki. – Hagyjuk aludni, amíg a rendırség meg nem érkezik. 
 	Visszabaktatott a nappaliba. Donovan is csatlakozott hozzájuk. 
 	– A rendırség rögtön itt lesz, azt ígérték – hadarta szinte lélegzetvétel nélkül. – 
 	Semmihez sem szabad hozzányúlnunk. 
 	Poirot rábólintott: 
 	– Nem fogunk. Csak körülnézünk, ez minden. 
 	Átment a szobába. Mildred még Donovannel együtt jött le, és a négy fiatal lélegzetvisszafojtva nézte Poirot ténykedését a küszöbrıl. 
 	– Van valami, sir, ami egyszerően nem fér a fejembe – törte meg a csendet Donovan. – 
 	Egy pillanatra sem mentem oda az ablakhoz – akkor viszont hogyan került a vér a kezemre? 
 	– Kedves fiatal barátom, a válasz szinte böki a szemét. Milyen színő az asztalterítı? 
 	Ugyebár piros? És kétségtelen, hogy ön rátenyerelt az asztalra is. 
 	– Igen, rá. Az..? – hirtelen elhallgatott. 
 	Poirot bólintott. Keresztülhajolt az asztalon. Ujjával rábökött a terítı vörösén sötétlı foltra. 
 	– Ezen _a helyen követték el a bőntényt – jelentette ki ünnepélyesen. – A testet késıbb elmozdították. 
 	Ezután felegyenesedett, és lassan körülhordozta tekintetét a szobán. Meg sem moccant, semmihez sem ért hozzá, ennek ellenére a négy szemlélı úgy érezte, mintha a meglehetısen áporodott helyiség minden egyes berendezési tárgya felfedte volna titkát a vizsla szeme elıtt. 
 	Hercule Poirot biccentett a fejével, minth csak elégedettségének akart volna kifejezés adni. Aprót sóhajtott. 
 	– Már értem – mondta. 
 	– Mit ért? – firtatta Donovan. 
 	– Azt – felelte Poirot –, amit biztosan önök is éreztek, hogy a szoba csak úgy hemzseg a bútoroktól. 
 	Donovan fájdalmasan elhúzta a száját: 
 	– Hát szó ami szó, nemegy darabba alaposan bevertem magam – vallotta be. – Persze minden máshol volt, mint Patnél, és kénytelen voltam kiismerni magam. 
 	– Nem egészen minden – vetette ellen Poirot. 
 	Donovan kérdı tekintetet vetett rá. 
 	– Úgy értem – folytatta Poirot bocsánatkérıleg –, hogy egyes dolgok mindig ugyanott vannak. Azonos blokkot képzı lakásokban az ajtó, az ablak, a tőzhely – mind, mind a szobának ugyanabban a részében található az egymás alatti szobákban. 
 	– Nem szırszálhasogatás ez egy kicsit? – akadékoskodott Mildred. Enyhe rosszallással emelte egérszürke tekintetét Poirot-ra. 
 	– Az ember beszéljen mindig szabatosan. Ez nekem egy kicsit…, hogy is fejezzem ki magam... a vesszıparipám. 
 	A lépcsıház felöl lépések zaja hallatszott, majd három férfi nyitott be a szobába: a rendırfelügyelı, egy közrendır és a törvényszéki orvos. A felügyelı azonnal felismerte Poirot-t, és szinte áhítattal vegyes tisztelettel köszöntötte. A   többiekhez csak ezután fordult. 
 	– Mindegyikıjüket szeretném kihallgatni – kezdte –, de legelıször is... 
 	Poirot félbeszakította: 
 	– Volna egy ötletem. Mi most felsétálunk a fenti lakásba, és mademoiselle megteszi, amit az imént is szeretett volna megtenni: azaz süt nekünk egy pompás omlettet. Ami engem illet, rajongok az omlettért. Utána pedig, M. l'inspecteur,  amikor végzett itt lenn, felfárad hozzánk, és kikérdez bennünket á-tól z-ig. 
 	Eszerint is cselekedtek, és Poirot is felkaptatott a fiatalokkal a negyedikre. 
 	– M. Poirot – szólalt meg Pat –, szerintem ön egy tündér! Olyan omlettet süök magának, hogy elszáll! Tényleg istenien tudom; csinálni. 
 	– Remek. Volt idı, mademoiselle, amikor szerelmes voltam egy gyönyörő, fiatal angliai lányba, aki erısen emlékeztetett önre, ám fájdalom, nem tudott fızni. Így hát talán a sor keze volt a dologban. 
 	Hangjából enyhe szomorúság csendült ki mire Jimmy Faulkener kíváncsian pillantott rá. 
 	Ennek dacára mire felmásztak a negydikre, ismét visszatért a jókedve, és újra a régi, szórakoztató Poirot állt elıttük. Szinte meg is feledkeztek a lenti véres tragédiáról. 
 	Az omlett elkészült annak rendje-módja szerint, és már learattattak a megfelelı babérok is, mire Rice felügyelı léptei végre felhangzottak a lépcsın. A doktor társaságában lépett be, a közrendırt pedig lent hagyta ırködni. 
 	– Nos, Monsieur Poirot – vágott bele – az egész meglehetısen világos és egyértelmő 
 	esetnek tőnik, bár nem igazán az ön profilja, persze nem lesz gyerekjáték elkapni az emberünk frakkját. Most pedig szeretném hallani, hogyan fedezték fel a holttestet. 
 	Donovan és Jimmy egymás szájából kapkodva a szót elregélték az est eseményeit. A felügyelı szemrehányóan fordult Pathez: 
 	– Nem lenne szabad nyitva hagynia a lift ajtáját, kisasszony. Tényleg nem bölcs dolog. 
 	– Soha többé. – Pat megborzongott. – Még valaki be talál surranni rajta, és engem is megöl, ahogy azt a szegény nıt alattam. 
 	– Á, ebben tévedni kegyeskedik, nem ott hatoltak be – helyesbített a felügyelı. 
 	– Elmesélné nekünk, mi mindenre bukkant rá, igen? – faggatta Poirot. 
 	– Nem is tudom, szabad-e – de mivel önrıl van szó, M. Poirot. 
 	– Précisément –  helyeselt Poirot. – Ezek a fiatalok pedig – tudnak hallgatni. 
 	– A sajtó elıbb-utóbb úgyis megszimatola a vérszagot – sóhajtott a felügyelı. Titokról szó sincs. Hát – legyen. Úgy fest, a halott nı valóban Mrs. Grant. Felhívtam a portást, hogy azonosítsa. Harmincöt év körüli hölgy. Az asztalnál ült, amikor egy kis kaliberő automata pisztollyal lelıtték, feltehetıen olyasvalaki, aki vele szemben ült az asztalnál. Elırebukott, így került a vértócsa az asztalra. 
 	– De hát senki sem hallotta a lövést? – akadékoskodott megint Mildred. 
 	– A pisztolyra hangtompítót szereltek. nemn, ilyenkor nem hallani. Mellesleg, hallották, hogy a szobalány sikoltott, amikor elmondtuk neki, hogy az úrnıjét meggyilkolták? Nem. 
 	Nos, ugyanennyi a valószínősége annak is, hogy bárki bármit is hallott volna. 
 	– Mit sikerült kiszedni a szobalányból? – firtatta Poirot. 
 	– Ez volt a Szabad estéje. Saját kulcsa volt. Tíz óra tájban ért haza. Zajt nem hallott. Azt hitte, az úrnıje már lefeküdt. 
 	– Ezek szerint tehát be sem kukkantott a nappaliba? 
 	– De igen, bevitte az esti postával érkezett leveleket, de nem látott semmi szokatlant. – 
 	nem többet, mint Mr. Faulkener és Mr. Baley. Tudja, a gyilkosunk meglehetısen alaposan elrejtette a holttestet a függöny mögé. 
 	– Hát ez igen furcsa, nem gondolja? 
 	Poirot hangja dorombolt, ám volt benn valami különös felhang, ami arra késztette a felügyelıt, hogy felpillantson. 
 	
 	– Nem akarta, hogy felfedezzék a büntényt, amíg egérutat nem nyer. 
 	– Meglehet, meglehet, de most talán folytassuk a megkezdett gondolatmenetünket! 
 	– A szobalány öt óra körül távozott. A  doktor szerint a halál négy-öt órával ezelött állt be, durván számítva. Jól mondom, ugye doktor? 
 	Az orvos, aki nem volt a szavak embere, beérte azzal, hogy helyeslıen rábólintott. 
 	– Most háromnegyed tizenkettıre jár. 
 	A kérdéses idıpontot azt hiszem, leszőkíthetjük egy viszonylag egyértelmő órára. Elıkapott egy győrött cetlit. 
 	– Ezt a halott nı ruhájának zsebében találtuk. Nyugodtan megfoghatják. Nincs rajta ujjlenyomat. 
 	Poirot kisimította a cédulát. Pár szó állt rajta apró, gondos nagybetőkkel: 
 	
 	 „Ma este fél nyolckor felkeresem. 
 	 J.F." 
 	
 	– Kompromittáló egy irat ahhoz, hogy valaki csak úgy ottfelejtse – jegyezte meg Poirot, amikor visszaadta. 
 	– Nos, szerintem nem tudta, hogy ott van az asszony zsebében – fejtegette a felügyelı. 
 	Valószínőleg azt hitte, hogy megsemmisítette. Arra azonban van bizonyítékunk, hogy a férfi óvatos volt. A pisztolyt, amellyel az asszonyt lelıtték, megtaláltuk a holttest alatt – és megint csak nem találtunk ujjlenyomatot. Rendkívül óvatosan letörölték ıket egy selyem zsebkendıvel. 
 	– Mibıl gondolja – vetette közbe Poirot –, hogy selyembıl volt az a zsebkendı? 
 	– Abból, hogy megtaláltuk – húzta ki magát diadalittasan a felügyelı. – A végén, amikor behúzta a függönyt, valószínőleg nem vette észre, hogy leejtette. 
 	Azzal átnyújtott egy nagy, fehér selyem zsebkendıt – méghozzá igen finom anyagból valót. A felügyelı ujja nélkül is majd kibökte az ember szemét a közepén díszlı monogram. 
 	Gyengéd kezek hímezték bele a tisztán kivehetı betőket. Poirot elolvasta a nevet: 
 	– John Fraser. 
 	– Ez az – repesett a felügyelı. – John Fraser – J.F. áll a cédulán is. Tudjuk annak a férfinak a nevét, akit meg kell találnunk, és merem állítani, hogy ha kicsit utánanézünk a halott asszonynak, és többet tudunk már a kapcsolatairól is, hamarosan a nyomára bukkanunk. 
 	– Kétlem – töprengett Poirot. – Nem mon cher, én valahogy nem bízom benne, hogy ezt az önök John Fraserét könnyőszerrel megtalálnánk. Különös ember – gondos, hiszen még a zsebkendıjén is ott a monogramja, és letörölgeti a pisztolyt, amivel elızıleg elkövette a bőntényt – másrészt viszont végletesen óvatlan, hiszen elveszti a zsebkendıjét, és nem keres meg egy olyan levelet, ami kompromittál hatja. 
 	– Elvesztette a fejét, én mondom magának – a felügyelıt nem riasztották vissza az enyhén szólva hajuknál fogva elırángatott irt gyarázatok sem. 
 	– Lehetséges – hagyta rá Poirot. – Igen, ezt sem zárhatjuk ki. És senki sem látta belépni az épületbe? 
 	– Itt mindenféle nemő és rangú emberek járkálnak állandóan ki-be. Ezek hatalmas háztömbök. Ha jól sejtem, önök közül senki sem – és itt a négy fiatal felé fordult, mintegy közös nevezıre hozva ıket – látott kijönni a lakás ból bárkit is? 
 	Pat a fejét rázta: 
 	– Mi korábban mentünk el – úgy hét óra lehetett. 
 	– Értem – tápászkodott fel a felügyelı. Poirot elkísérte az ajtóig. 
 	– Megkérhetném egy apró szívességre? Szeretném átvizsgálni a lenti lakást. 
 	– Miért ne, magától értetıdik, M. Poirot. Tudom én, hogyan vélekednek önrıl az elöljáróságon. Itt hagyom önnél a kulcsot. Nekem kettı van belıle. Most nem talál ott senkit. 
 	
 	A szobalány elment a rokonaihoz, fél egyedül olt maradni. 
 	– Köszönöm szépen – hajolt meg Poirot. Gondolataiba merülve ment vissza a lakásba. 
 	– Nincs megelégedve, M. Poirot? – kérdezte Jimmy. 
 	– Nem – felelte Poirot –, egyáltalán nem vagyok megelégedve. 
 	Donovan kíváncsian nézett rá: – Izé... mi aggasztja? 
 	Poirot nem felelt. Egy-két percig néma hallgatásba burkolózott, mintha elgondolkozott volna, majd hirtelen türelmetlenül megrándította a vállát: 
 	– Most elköszönök öntıl, mademoiselle. Ön bizonyára elfáradt. Sok volt mára a fızıcske 
 	– nem? 
 	Pat nevetett: 
 	– Csak az omlett. Vacsorát nem fıztem. Donovan és Jimmy eljöttek értünk, és beültünk, egy kisvendéglıbe a Sohóban. 
 	– Gondolom, utána színház következett. 
 	– Igen. „Caroline barna szemei". 
 	– Ó! – kiáltott fel Poirot. – Kék szemeket kellett volna megénekelni: mademoiselle kék szemeit. 
 	Gavalléros mozdulatot tett, majd még egyszer jó éjt kívánt Patnek, nem hagyva ki Mildredet sem, aki ezen az éjszakán ott aludt; Patnél, mert az ıszintén bevallotta, hogy belehalna a félelembe, ha ma éjjel egyedül kellene aludnia. 
 	A két fiatalember elkísérte Poirot-t. Mikor az orvos után is bezárták végre az ajtót, Poirot elébe vágott kíváncsiskodásuknak: 
 	– Ifjú barátaim ugye emlékeznek még, hogy az imént kijelentettem, nem vagyok megelégedve. Eh bien, így is van – nem vagyok. Egy kis nyomozást szeretnék folytatni a saját szakállamra. Szeretnének velem tartani – ugye nem tévedek? 
 	Ajánlatát egyöntető helyesléssel fogadták! 
 	Poirot az alsó lakás felé irányozta lépteit, és a felügyelıtıl kapott kulccsal kinyitotta a lakásajtót. Mikor bejutottak, a többiek várakozásával ellentétesen nem lépett be a nappaliba, ehelyett egyenesen a konyhába sietett. Egy beugróban, amely mosogatóként szolgált, hatalmas vasláda terpeszkedett. Poirot felcsapta a tetejét, és a vérszagot fogott terrier energiájával vetette rá magát. 
 	Jimmy és Donovan csak nézték tátott szájjal. 
 	Egyszer csak diadalordítással bukkant fel a láda mélyérıl. Kezében egy kis bedugaszolt üveget lengetett. 
 	– Voilá! – rikkantotta. – Megtaláltam, amit kerestem. – Óvatosan megszagolta. – Íme, enrhumé  vagyok: jól megfáztam. 
 	Donovan elvette tıle az üvegcsét, és ı is megszagolta, de nem érzett semmi különöset. 
 	Kihúzta a dugót, majd jó mélyet szippantott belıle, mielıtt Poirot kiáltása eljutott volna a tudatáig. 
 	Végigvágódott a padlón teljes hosszában. Poirot elıreugrott, hogy némileg csökkentse az esés erejét. 
 	– Nem épesző! – kiáltotta. – Micsoda ötlet! Ilyen hebehurgyán kihúzni azt a dugót! 
 	Hát nem vette észre, hogy én mennyire óvatosan bántam vele? Monsieur... Faulkener, ugye? 
 	Volna olyan kedves és hozna egy kis brandyt? 
 	Mintha láttam volna egy palackkal a nappaliban. 
 	Jimmy eltrappolt, de mire visszaért, Donovan már ült, és saját bevallása szerint egészen jól érezte magát. Kénytelen-kelletlen végig kellett hallgatnia Poirot kisebb értekezését arról, hogy mennyire óvatosan kell megszagolni az esetlegesen mérgezı anyagokat. 
 	– Azt hiszem, én most hazaballagok – szólalt meg Donovan, miközben apránként feltápászkodott. – Mármint ha itt már nincs rám szükség. Egy kicsit még kába vagyok. 
 	– Azt meghiszem – biztosította Poirot. 
 	
 	– Jelenleg ez a legbölcsebb dolog, amit tehet. M. Faulkener, idejönne hozzám egy pillanatra? Mindjárt itt vagyok. 
 	Elkísérte Donovant az ajtóig, sıt még a lépcsıházba is. Pár percig beszélgettek még a lakás elıtt. Mikor Poirot végre visszament a lakásba, Jimmyt a nappaliban találta amint tágra nyitott szemmel, döbbenten nézj körül. 
 	– Hát akkor, M. Poirot – fordult az aprój emberke felé –, mi a következı lépés? 
 	– Nincs következı lépés. Az eset teljed sen világos. 
 	– Hogyan? 
 	– Mindent értek – már. 
 	Jimmy csak bámult rá: 
 	– Az üveg, ugye, amit talált? 
 	– Pontosan. Az a kis üvegecske. 
 	Jimmy megrázta a fejét: 
 	– Ennek így se füle, se farka. Valamilyen oknál fogva úgy látom, ön nincs megelégedve ez ellen a John Fraser ellen szóló bizonyítékokkal, bárki is legyen az. 
 	– Bárki is legyen az – ismételte meg Poirot behízelgı hangon. – Ha ugyan létezik egyáltalán. Meg lennék lepve. 
 	– Nem tudom követni. 
 	– Ö csak egy név – ez minden; egy zsebkendın olvasható, gyöngybetőkkel kihímzett nevecske. 
 	– Hát a levél? 
 	– Észrevette, hogy nem kézzel íródott? Mármost: vajon miért? Megmondom önnek. A kézírás játékszerrel azonosítható, a géppel íródott levelet is könnyebb nyomon követni, mint az ember hinné. De ha azt a levelet egy létezı John Fraser írta volna, ez  a két pont ırá nem vonatkozna! Nem, nem, határozott céllal íródott, majd bedugták a halott nı zsebébe, hogy mi ott majd megtaláljuk. Ez a John Fraser nem létezik. Jimmy kérdın nézett rá. 
 	– Ezért hát –■ folytatta Poirot –, visszatértem a kiindulópontomhoz, amely már elıször is szúrta a szememet. Emlékszik: kijelentettem, hogy adott körülmények között egy szobában bizonyos tárgyak mindig azonos helyen szoktak lenni. Három példát hoztam fel. Lehet, hogy említettem egy negyediket is: a villanykapcsolót, barátom. 
 	Jimmyn továbbra sem látszott a megértés szikrája sem. Poirot folytatta: 
 	– Az ön barátja, Donovan, nem ment oda; az ablakhoz: erre az asztalra tenyerelt rá, és attól lett véres! Ám feltettem magamnak a kérdést: vajon mi késztethette arra, hogy rádıljön az asztalra? Mit mővelt vajon a szobában a sötétség leple alatt? Mert ne feledje, barátocskám: a villanykapcsoló helye minden körőimények között az ajtó mellett van. Mikor belépett ebbe a szobába, miért nem nyúlt azonnal a villanykapcsoló után? Ez lett volna a természetes, a kézenfekvı cselekedet. Elmondása szerint megpróbált villanyt gyújtani a konyhában, de nem járt sikerrel. De mikor én is megpróbálkoztam vele, nekem azonnal sikerült. Akkor hát vajon ı nem akarhatta, hogy abban az adott pillanatban felgyulladjon a villany? Ha önnek sikerült volna fényt gyújtania, azonnal meglátták volna, hogy idegen lakásban vannak. Nem lett volna értelme, hogy átjöjjenek ebbe a szobába. 
 	– Mire akar kilyukadni, M. Poirot? Nemtudom követni. Mire céloz? 
 	– Erre. 
 	Poirot egy Yale-ajtókulcsot emelt a magasba. 
 	– Ezé a lakásé? 
 	– Nem, mon ami,  a harmadik emeleti lakasé. Mademoiselle Patrícia kulcsa, amit M. 
 	Donovan csempészett ki a táskájából valamikor az est folyamán. 
 	– De az ég szerelmére – miért? 
 	– Parbleu!  Azért, hogy megtehesse, amit amúgy is meg akart tenni: hogy teljesen ártalmatlannak tőnı módon bejusson ebbe a lakásba. Már korábban megbizonyosodott róla az est folyamán, hogy a lift ajtaja nyitva maradt. 
 	– Hol találta a kulcsot? 
 	Poirot mosolya egyre szélesebbre váltott: 
 	– Csak most került a kezembe – ott, ahol amúgy is kerestem: M. Donovan zsebében. 
 	Tudja, az a kis üvegcse, amit megtalálni látszottam: csel volt. M. Donovan szerencsésen bevette. Azt tette, amit vártam tıle: kinyitotta és beleszimatolt. Abban az üvegben etilkiorid volt, egy azonnal ható érzéstelenítıszer. Megkapom az egy-két pillanatnyi lehetıséget, amire szükségem van. Kikapom a zsebébıl azt a két dolgot, amelyekrıl tudom, hogy ott kell lenniük. Az egyik a kulcs volt, a másik... 
 	Egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta: 
 	– Ugyanakkor megkérdıjeleztem a felügyelı magyarázatát is, amit arra nézve adott, hogy vajon miért rejtették el a holttestet a függöny mögé. Hogy idıt nyerjenek? Nem, ennél nyomósabb okuk volt rá. Én tehát csakis egyetlen dologra következtethettem: a postára, barátom. Az esti postára, ami fél tízkor vagy akörül szokott érkezni. Tételezzük fel, hogy gyilkosunk mindent tővé tesz valamiért, ami igen fontos számára, de lehetséges, hogy az csak a késıbbi postával érkezik. Nyilvánvaló, hogy késıbb még vissza kell jönnie érte. Ám a szobalánynak nem szabad felfedezni a gyilkosságot, mikor belép a szobába, hiszen akkor elözönlenék a rendırök a lakást, tehát a függöny mögé rejti a holttestet. A lány persze semmit sem gyanít, és leteszi a leveleket az asztalra, mint rendesen. 
 	– A leveleket? 
 	– Igen: a leveleket. 
 	Poirot elıkapott valamit a zsebébıl. 
 	– Ez a másik tárgy, amit M. Donovan zsebébıl kiemeltem, amíg nem volt eszméletén. – 
 	Azzal megmutatta a címzést: a géppel íródott borítékon Mrs. Ernestine Grant neve állt. – 
 	Szeretnék azonban feltenni önnek egy kérdést, M. Faulkener, mielıtt belekukkantanánk ebbe a levélkébe. Szerelmes-e ön Mademoiselle Patríciába vagy sem? 
 	– Megırülök érte – de sohasem hittem volna, hogy van nála esélyem. 
 	– Ön tehát úgy gondolta, hogy ıt M. Donovan érdekli? Lehetséges, hogy kezdett érdeklıdni iránta, valóban – de ez csupán bimbózó érzelem volt, kedves ifjú barátom. Önön áll hogy elfeledtesse vele a másik fiatalembert hogy mellé álljon a bajban. 
 	– Bajban??? – nyomta meg Jimmy a szót. 
 	– Úgy, úgy: azt mondtam. Minden tılünk telhetıt meg fogunk tenni azért, hogy a hölgy nevét ne keverjük bele az ügybe, ám ez nem lehetséges teljes egészében. Tudja, ı volt a motívum. 
 	Feltépte a kezében tartott borítékot. Egy melléklet pottyant ki belıle. A hozzá tartozó levél szőkszavú volt, egy ügyvédi irodától érkezett. 
 	
 	 Tisztelt Asszonyom! 
 	 Az ön által mellékelt okirat teljesen hiteles, és az a körülmény, hogy az említett házasságkötés külföldön történt, semmilyen módon sem érvényteleníti azt. 
 	 Kiváló tisztelettel,  stb. 
 	
 	Poirot széthajtogatta a mellékelt okiratot. Egy házassági bizonyítványt tartott a kezében, melyen Donovan Bailey és Ernestine Grant neve állt, a dátum pedig nyolc évvel régebbi évszám volt. 
 	– Ó, édes Istenem! – sóhajtott fel Jimmy. 
 	– Pat mondta, hogy a hölgy kívánt vele beszélni, de nem hitte volna, hogy ilyen fontos dologról van szó. 
 	Poirot bólintott: 
 	– Donovan annál inkább – benézett a feleségéhez ma este a harmadik emeleti lakásba; a sors iróniája, hogy a szerencsétlen asszony éppen abba a házba költözött, ahol vetélytársnıje élt; hidegvérrel meggyilkolta, majd nyugodt lélekkel elment a maga kis esti szórakozására. A felesége feltehetıen elmondta neki, hogy elküldte a házassági bizonyítványt az ügyvédjének, és várja rá a választ. Nem kétséges, hogy ı hitette el az asszonnyal, hogy a házasságuk érvénytelen. 
 	– Ahhoz képest elég virágos kedvébe volt egész este. M. Poirot, csak nem hagyta futni? – 
 	rémüldözött Jimmy. 
 	– Számára nincs menekvés – jelentettej ki komoran Poirot. – Nem kell félnie. 
 	– Leginkább Pat jár most a fejemben – folytatta Jimmy. – Nem gondolja, hogy…, hogy tényleg szerette... 
 	– Mon ami,  ez a feladat önre vár – mondta kedvesen Poirot. – Hogy maga felé fordítsa a szívét, és elfeledtesse vele azt a másikat Azt hiszem, kedvére való feladat lesz! 
 	
 	KETTİS BÜN 
 	
 	Egy idıben kezdtem letenni róla, hogy Poirot-hoz beugorjak egy-egy baráti látogatásra, anynyira túl volt terhelve. Olyannyira divatba jött, hogy végül nem volt már olyan tehetıs hölgy, aki – ha nem emlékezett rá, hogy hová tette a nyakékét vagy ha elveszett a kedvenc macskája – ne a nagy Hercule Poirot megbízható szolgáltatásait vette volna igénybe. Apró termető barátom természetét leginkább úgy jellemezhetném, mint a flamand takarékosság és a mővészi allőrök különös egyvelegét. Számos esetet csupán azért vállalt el, bár az ügyet érdektelennek találta, valamely mozzanata felkeltette az érdeklıdését. Elvállalt olyan esetet is, amely anyagi természető ellenszolgáltatással nem, vagy alig-alig kecsegtetett – pusztán csak azért, mert az ügy érdeklıdésére tartott számot. Mindennek az lett az eredménye, hogy mint már mondottam volt, túlhajszolta magát. Ezt ı maga is hajlandó volt elismerni, így hát nem került különösebb erıfeszítésembe, hogy rábeszéljem: ruccanjunk le egy hétre Ebermouth-ba, a közkedvelt dél-angliai tengerparti üdülıhelyre. 
 	Négy szerfelett kellemes napot töltöttünk már ott, amikor Poirot egy felbontott levéllel a kezében odalépett hozzám: 
 	– Mon ami,  emlékszik még Joseph Aarons barátomra, a színházi ügynökre? 
 	Pillanatnyi gondolkodás után beleegyezıen bólintottam. Poirot barátainak se szeri, se száma, ráadásul az elképzelhetı legszélesebb körbıl kerültek ki, a szemetesembertıl a nagyhercegig. 
 	– Eh bien,  Hastings, Joseph Aarons Charlock Bay-ben tartózkodik. Nincs éppen valami jól, úgy tőnik, mintha valami apró-cseprı ügy aggasztaná. Arra kér, hogy menjek és látogassam meg. Úgy vélem, mon ami,  hogy teljesítenem illene a kérését. Joseph Aarons mindig is hőséges jóbarátom volt, és a múltban gyakran számíthattam a segítségére. 
 	– Ha ön úgy gondolja, minden bizonynyal úgy is van – válaszoltam. – Azt hiszem, Charlock Bay elbővölı városka, és történetesen én még sohasem fordultam meg arrafelé. 
 	– Akkor most ötvözni fogjuk a kellemest a hasznossal – buzdított Poirot. – Ugye számíthatok rá, hogy megkérdezi, mikor indul vonat legközelebb? 
 	– Valószínőleg egyszer-kétszer át kell majd szállnunk – feleltem kissé elhúzva a számat. 
 	– Hiszen ismeri ezeket a parttól-partig vonalakat. Ha az ember el akar jutni mondjuk a dél-devoni tengerpartról az észak-devoni partvidékre, a fejét teheti rá, hogy rámehet akár az egész napja is. 
 	Érdeklıdésemre azonban megtudtam, hogy az utazás megoldható egyetlen átszállással Exeterben, és hogy a vonat jó is lesz nekünk. Éppen Poirot-hoz száguldottam volna vissza a hírrel, mikor utam a „Gyorskocsi" iroda ablakában olvasható hirdetés mellett vitt el, melyen a következı állt: 
 	
 	 „Holnap egész napos kirándulás Charlock Bay-be! 
 	 Indulás 8.30-kor, úticél: Devon legszebb tájai." 
 	
 	Megtudakoltam néhány részletet, majd eltelve lelkesedéssel robogtam vissza a szállodába. 
 	Eléggé el nem ítélhetı módon Poirot nem osztozott örömteli érzéseimben. 
 	– Kedves barátom, mi ez a túláradó lelkendezés a gépkocsik iránt? A vonat, tudja, az igen! A vaskerék, az aztán nem kap defektet; és a baleset is kizárva. Az embert nem zavarja az a nagy nyitottság. Az ablakot szépen be lehet csukogatni, és a huzat ezzel ki van rekesztve. 
 	Diplomatikusan céloztam rá, hogy a friss levegı volt az, ami engem a gépkocsis verzió mellé állított. 
 	– No és ha eleredne az esı? Az önök angol klímája oly bizonytalan. 
 	– Van ennek a motoros jószágnak teteje és minden hasonló tartozéka. Mellesleg ha zuhog, a kirándulás elmarad. 
 	– Ah! – vetette égnek tekintetét Poirot. – Akkor bízzunk benne, hogy esni fog! 
 	– Természetesen, ha ön úgy érzi, és... 
 	– Nem, nem, mon ami,  látom én, hogy már belelovalta magát ebbe a kis kiruccanásba. 
 	Hála az égnek, velem van a télikabátom és a bundakesztyüm! – Sóhajtott egyet. – De odaérünk-e így idıben Charlock Bay-be? 
 	– Ami azt illeti, ez annyit jelent, hogy ott kell töltenünk az éjszakát. Tudja, a kirándulás érinti Dartmoort, majd Monkhamptonban megebédelünk. Charlock Bay-be négy óra tájban érkezünk majd, és a kocsi ötkor indul vissza, hogy végül tíz órára hazaérjünk. 
 	– Aha! – sóhajtott kétkedve barátom ismét. – És akad ember, aki mindezt még szórakozásnak veszi! Mi ugyebár kapunk engedményt a túra árából, hiszen a visszautat nem vesszük igénybe? 
 	– Kötve hinném, hogy ez elıfordulhat. 
 	– Ragaszkodjon hozzá! 
 	– Ugyan már, Poirot, ne legyen fösvény! Hiszen önnél hegyekben áll a pénz otthon! 
 	– Barátom, itt szó sincs zsugoriságról. Mindössze az üzleti érzékem tiltakozik. Még ha milliomos lennék is, akkor is csak annyit len nék hajlandó fizetni, amennyi jogos és jár. 
 	Poirot-nak azonban, miként azt elıre sejtettem, az a sors jutott osztályrészül, hogy elveit megdöntsék, sıt lábbal tiporják. Az az úriember, aki a „Gyorskocsi" utasszállító vállalat irodájában kiállította a jegyünket, hővös és közönyös volt, ám hajthatatlan, miként a kıszikla a krokodiloktól hemzsegı folyó közepén. Az ı elképzelése szerint mindenáron vissza kellett volna térnünk. Sıt odáig ment, hogy fizessünk kártérítést azért, mert elıbb szállunk ki a kocsiból. 
 	Poirot emelt fıvel fogadta a sorsnak eme csapását, leperkálta a kért összeget, majd balsorstól meg nem töretve kivonult az irodából. 
 	– Ó, maguk angolok, szemernyi érzékük sincs a pénzhez! – morogta. – Észrevette azt a fiatalembert, Hastings, aki még rá is tett a teljes viteldíjra, mindamellett megemlítette, hogy Monkhamptonnál ki szeretne szállni? 
 	– Azt hiszem, nem. Tulajdonképpen... 
 	– No persze, mert ön barátom, azt a fiatal, csinos hölgyet figyelte, aki az 5. számú helyet foglalta le, amely közvetlenül mellettünk lesz. Ó! Hát, igen, barátom, láttam. És ez magyarázza azt is, hogy amikor éppen le akartam foglalni a 13-as és 14-es számú helyet – 
 	mert középen vannak, és a lehetı legvédettebbek –, mi meglehetısen durván elıretolakodott, és közölte, hogy a 3-as és 4-es ülés jobb lesz. 
 	– Szent igaz, Poirot – vallottam be fülig pirulva. 
 	– A gesztenyebarna hajkorona, igaz? – Mindig azok a kis barnák! 
 	– Mindenesetre, sokkal kellemesebb látványt nyújtott, mint a furcsa fiatalember. 
 	– Ez csupán nézıpont kérdése. Számomra például az a fiatalember inkább volt érdekes. 
 	Megbújt valami halvány mellékzönge Poirot hangjában, ami arra késztetett, hogy rápillantsak: 
 	– Hogyhogy? Mit akar ezzel mondani? 
 	– Ó, ne izgassa fel magát! Leginkább azt mondanám, az keltette fel az érdeklıdésemet, hogy megpróbált ugyan bajuszt növeszteni, ám az eredmény eléggé siralmas volt. – Poirot gyengéden megpödörgette saját pompázatos bajuszát. – Bajuszt növelni – dörmögte – igazi mővészet! Minden együttérzésem azoké, akik ráadják a fejüket e nemes vállalkozásra. 
 	Az ember sohasem tudhatja Poirot-nál, hogy mikor beszél komolyan, és mikor ugratja csak az embert. Úgy ítéltem meg a helyzetet, hogy legjobb lesz, ha hallgatok. 
 	A másnap káprázatos verıfénnyel virradt ránk. Csodálatos napnak néztünk elébe! Poirot azonban nem vállalt kockázatot. Gyapjúmellényt, esıköpenyt, nehéz télikabátot és bundakesztyőt aggatott magára, ráadásul a létezı legvastagabb öltönyét vette fel erre az alkalómra. Indulás elıtt még bekapott két „torokfájás elleni gyógypasztillát", és alaposan fel is tankolt belıle. 
 	Két kisebb bırönddel utaztunk csak. A csinos ifjú hölgynél, akire már elızı nap figyelmesek lettünk, egyetlen koffer volt, ugyanúgy a fiatalembernél is, akirıl feltételeztem, hogy máris bírja Poirot rokonszenvét. Ennyi poggyász volt mindösszesen az útipoggyász. A sofır elhelyezte a négy bıröndöt, mi pedig elfoglaltuk üléseinket. 
 	Poirot – érzésem szerint némi malíciával – a külsı ülést szánta nekem, mivel amúgy is 
 	„frisslevegı-mániában szenvedek", míg ı maga közvetlenül csinos útitársnım: mellett foglalt helyet. Most azonban mintha észbe kapott volna, mivel a hatos ülésen helyet foglaló férfi bántóan hangos fickónak bizonyult, sıt hajlamos volt a tréfálkozásra és az adomázásra, ezért Poirot odafordult a lányhoz, és halkan megkérdezte tıle, nem kíván-e helyet cserélni vele. A lány hálásan beleegyezett, s miután a cserét szerencsésen lebonyolították, beszédbe elegyedett velünk, hogy kisvártatva mindhárman vidáman társalogjunk egymással. 
 	Szembeszökıen fiatalka volt, semmiképpen sem több tizenkilenc évesnél, és gyermekien ártatlan. Nemsokára beavatott bennünket a bizalmába, és elárulta utazásának célját is. Úgy tőnt, nagynénje számára kíván lebonyolítani valamilyen üzleti ügyet, aki mellesleg a legtekintélyesebb régiségboltot tudhatta magáénak Ebermouth-ban. 
 	A szóban forgó nagynéni meglehetısen szerény körülmények között tengıdött édesapja halála után, és kicsinyke tıkéjét arra használta "fel, hogy az édesapjáról rámaradt egész háztartásnyi gyönyörőségesnél gyönyörőbb tárgyakkal együtt megnyissa régiségboltját. 
 	Amihez csak nyúlt, arannyá vált a kezei között, és hamarosan nevet szerzett magának szakmai berkekben is. Ez az ifjú hölgy, Mary Durrant, azért érkezett erre a vidékre, hogy nagynénjével éljen, s közben kitanulja tıle az üzlet csínját-bínját: persze ıt sem hagyta hidegen a dolog – 
 	nem is csoda, ugyanis a közül választhatott: vagy nevelınıként fogja tengetni életét, vagy nagynénje társául szegıdik az üzletbe. 
 	Poirot érdeklıdéssel és egyetértıen bólogatott minderre. 
 	– Mademoiselle sikerre született, ebben egészen biztos vagyok – jelentette ki gavallérosan. – Azonban adnék egy jó tanácsot. Ne legyen túlságosan bizalmas az emberekkel, mademoiselle! A világon mindenütt akadnak rablók és gonosztevık, akár még ezen a kocsin is. Az embernek mindig résen kell lennie, a gyanakvás sohasem alhat ki egy pillanatra sem. 
 	A lány tátott szájjal bámult rá, Poirot pedig fontoskodó képpel biccentett a fejével: 
 	– Igen, igen, ahogy mondom. Ki tudja? Még én is, aki békésen beszélgetek önnel, könnyedén lehetnék aljas gonosztevı a legrosszabb fajtából. 
 	Azzal szemének addig szinte sohasem látott szikráját vetette a megrökönyödött lányra. 
 	Ebédünket Monkhamptonban költöttük el, ahol is pár ügyesen elejtett szó után a pincér odavezetett bennünket az ablak mellé egy kis háromszemélyes asztalhoz. Odakint egy hatalmas udvaron körülbelül húsz társaskocsi parkolt, melyek mindegyike az ország különbözı részeibıl érkezett. A szálloda ebédlıje zsúfolásig megtelt, alig hallottuk egymás szavát. 
 	– Itt aztán van hangulat, mintha a fél világ vakációra indult volna! – jegyeztem meg egy grimasz kíséretében. 
 	Marry Durant élénken helyeselt: 
 	– Mostanában Ebermouth-t is elborította a turisták áradata. Nénikém szerint azelıtt teljesen más volt itt az élet. Az ember szinte állandóan sasszézni kényszerül még a járdán is. 
 	– Ettıl megy csak jól az üzlet, mademoiselle! 
 	– A miénk nem annyira. Mi kizárólag ritka és értékes darabokat árusítunk. Nem alacsonyodunk le az olcsó csecsebecsékhez. A nénikém klientúrája kiterjed egész Angliára. 
 	Ha valaki egy adott korból származó széket vagy asztalt szeretne, vagy egy bizonyos porcelántárgyra vágyik, úgy ír a nénikémnek, ö pedig elıbb vagy utóbb megszerzi számára. 
 	
 	Ez történt most is. 
 	Érdeklıdve néztünk rá, így hát tovább magyarázott. Egy amerikai úriember, bizonyos Mr J. Baker Wood mőgyőjtı igen kedveli a miniatőröket. Nemrégiben egy hallatlanul értékes miniatőrgyőjtemény jelent meg a piacon, Miss Elizabeth Penn pedig – Mary nagynénje – szert tett erre a kollekcióra. Írt Mr. Woodnak, levelében beszámolt a miniatőrökrıl, valamint megjelölte az árat is. A férfi postafordultával válaszolt, és közölte: kész átvenni a remekmőveket, amennyiben azok megfelelnek a leírtaknak, továbbá kérte, hogy valakivel küldje el ıket Charlock Bay-be, ameddig ı is ott tartózkodik. Sebtében Miss Durrantot indították útnak, mint a cég képviselıjét. 
 	– Persze bőbájos kis darabok – csicseregte. – De nem fér a fejembe, hogyan képes egy meglett ember ennyi pénzt kidobni értük az ablakon. Ötszáz font! Most szóljanak hozzá! 
 	Cosway-tıl valók. Jól mondom? Vagy inkább Cosway-ek? Még nem igazán ismeremi a szakkifejezéseket. 
 	Poirot elmosolyodott a bajsza alatt: 
 	– Ön ugyebár nem sokat tapasztalt még az életben, mademoiselle? 
 	– Nemigen volt még rá alkalmam – felelte Mary bánattal elegy hangon. – Úgy nıttünk fel, hogy a régiségekrıl alig-alig hallottunk. Van mit tanulnom. 
 	Felsóhajtott. Egyszercsak láttam, hogy a szeme elkerekedik a csodálkozástól. Az ablakkal szemben foglalt helyet, s pillantása most kifelé irányult, az udvarra. Sebtében odavetett nekünk pár szót, és szinte futva távozott. Pár pillanat múlva újra körünkben üdvözölhettük, de alaposan ki volt fulladva. Bocsánatkérıen fordult hozzánk: 
 	– Borzasztóan sajnálom, hogy így elrohantam. De mintha úgy láttam volna, hogy egy férfi pont az én bıröndömet emeli le a kocsiról. Lélekszakadva rohantam a nyomába, de mint kiderült, a sajátja volt. Szakasztott mása volt az én kofferemnek. Bolondot csináltam magamból. Úgy festett a dolog, mintha azzal vádolnám, hogy el akarja lopni a bıröndömet. 
 	Jót kacagott a saját ötletén. 
 	Azonban Poirott arca meg se rezzent. 
 	– Milyen volt az illetı, mademoiselle? Írja le nekem, kérem! 
 	– Barna öltönyt viselt. Sovány, cingár fiatalember néhány szálból álló bajusszal. 
 	– Aha! – élénkült fel Poirot. – Figyeli, Hastings, a tegnapi barátunk?! Ismeri ön ezt a fiatalembert, mademoiselle? Látta már azelıtt? 
 	– Nem, soha. Miért? 
 	– Semmi, semmi. Elég furcsa – ez minden. 
 	Ezzel elnémult, és harapófogóval sem lehetett volna kihúzni belıle akár egyetlen szót sem, a társalgásban sem vett részt, míg Mary Durrant megint el nem ejtett valamit beszéd közben. 
 	– Hogyan mademoiselle, mit is mondott az imént? 
 	– Azt mesélem éppen, hogy a visszautamon vigyázni fogok a „gonosztevıkre", hogy önt idézzem. Azt hiszem, Mr. Wood mindig készpénzben szokott fizetni. Ha ötszáz font lesz nálam készpénzben, úgy érzem, már érdemes leszek a gaz rablók figyelmére. 
 	Ránevetett Poirot-ra, ám az nem viszonozta mosolyát. Ehelyett megkérdezte tıle, melyik szállóban szándékozik eltölteni az éjszakát Charlock Bay-ben. 
 	– Az Anehor Hotelben. Kicsi és nem túl drága, mindamellett egészen elfogadható. 
 	– Úgy! – szögezte le Poirot. – Tehát az Anehor Hotelben. Pontosan ugyanott, ahol Hastings és jómagam is meg kívánunk szállni. Milyen különös! 
 	Odacsippentett nekem a szeme sarkából. 
 	– Hosszabb ideig szándékozik Charlock Bay-ben maradni? – csapott át kérdezésbe Mary. 
 	– Egyetlen éjszakát csupán. Dolgom van errefelé. Sohasem találná ki, hogy mi a foglalkozásom, ugye, mademoiselle? 
 	Láttam, amint Mary agyán számtalan lehetıség suhan át, de azonnal el is veti ıket – 
 	
 	minden bizonnyal óvatosságból. Végül megkockáztatta, hogy Poirot esetleg bővész. Barátom ezen jót derült. 
 	– Ó, micsoda ötlet! Ön úgy gondolja, mademoiselle, hogy nyuszikat varázsolok elı egy cilinderbıl? Nem, mademoiselle. Én pontosan az ellenkezıje vagyok ennek. A bővész: eltünteti a dolgokat. Én pedig – nos, én pedig az eltőnt dolgokat újra elıvarázsolom – azzal drámai mozdulattal meghajolt, hogy szavainak még nagyobb hangsúlyt adjon. – Ez ugyan titok, mademoiselle, de önnek elárulhatom: detektív vagyok! 
 	A keltett hatással megelégedve hátradılt székében. Mary Durrant megbabonázva bámulta. 
 	Ebben a pillanatban azonban megszólaltak odakint a tülkök, dudák és egyéb zajkeltı eszközök, lehetetlenné téve minden további emberi társalgást, tudtunkra adván, hogy az utak rémei készen állnak a túra folytatására. 
 	Miközben Poirot-val kifelé ballagtunk, megjegyeztem, milyen bájos asztaltársunk akadt. 
 	Poirot egyetértett: 
 	– Valóban, elragadó teremtés. De nem butuska egy kissé? 
 	– Még hogy buta??? 
 	– Ne izgassa fel magát annyira! Lehet egy lány csodaszép, lehet neki pompás gesztenyebarna hajzuhataga, mindamellett lehet ostoba is. A legnagyobb dıreségre vall, ha valaki két vadidegent ilyen fokig beleavat a bizalmába. 
 	– Há... lehet, hogy látta rajtunk, hogy jóravaló emberek vagyunk. 
 	– Ez bolond beszéd, kedves barátom. Bárki, aki egy kicsit is konyít a mesterségéhez, 
 	„jóravaló" embernek látszik. A gyermek óvatosságról csacsogott, miközben elkottyantotta, hogy ötszáz font lesz nála. De valójában most is van nála ötszáz font. 
 	– Miniatőr alakjában! 
 	– Fején találta a szöget. Miniatőrökben, és a kettı között nincs nagy különbség, m on ami. 
 	 –  De hát egy teremtett lélek sem tud róluk rajtunk kívül. 
 	– No meg a pincéren és a szomszédos asztaloknál ülıkön kívül. És kétségkívül fél Ebermouth! Lehet, hogy Mademoiselle Durrant elbájoló teremtés, de én Elizabeth Penn helyében elıbb józan tanácsokkal látnám el segítıtársamat. 
 	Itt tartott egy röpke szünetet, majd egészen más hangon folytatta. 
 	– Tudja, barátom, a világ legegyszerőbb dolga lenne egyik koffert felcserélni a másikkal, ameddig mi itt valamennyien vígan falatozunk. 
 	– Menjen már, Poirot, valaki úgyis meglátná. 
 	– No és ha történetesen meg is látná? Annyit látna csupán, hogy egy utas leemeli az útipoggyászát. Nyíltan és határozottan hajtanák végre, és egy léleknek sem jut az eszébe, hogy beleavatkozzon a dologba. 
 	– Úgy érti, hogy... – Poirot, maga céloz valamire... de hát az a barna öltönyös fickó... 
 	hiszen a saját kofferje volt? 
 	Poirot összeráncolta a szemöldökét: 
 	– Úgy fest a dolog. Mindent egybevetve azonban, Hastings, furcsállom, hogy miért nem akkor vette le a poggyászát, amikor éppen megálltunk. "Vette észre, hogy nem itt ebédelt? 
 	– Ha Miss Durrant nem az ablakkal szemben ül, nem látja meg – mondtam lassan. 
 	– És mivel a saját bıröndje volt, nem számított volna – tette hozzá Poirot. – Tehát elvethetjük ezt a gondolatot, mon ami.  
 	Mindazonáltal amikor ismét elfoglaltuk helyünket, és a kocsi újra nekilódult. Poirot kihasználta az alkalmat, hogy Mary Durrantnak további elıadást tartson a tolakodás veszélyeirıl, amiket a lány szelíd beletörıdéssel nyugtázott, de mintha tréfának fogta volna fel. 
 	Négy óra felé járt az idı, amikor begördültünk Charlock Bay-be, és abban is szerencsével jártunk, hogy rögtön kaptunk szobát az Anchor Hotelben – egy hangulatos, régimódi fogadóban valamelyik eldugott utcácskában. 
 	
 	Poirot épphogy kicsomagolta a legszükségesebb holmikat, és már-már nekikezdett féltı gonddal ápolt bajusza tatarozásának – felkészülendı a Joseph Aaronssal való találkozóra-, mikor vadul dörömbölni kezdtek az ajtón. Kiszóltam: 
 	– Szabad! 
 	Legnagyobb örömömre Mary Durrant állt az ajtóban, sápadtan, könnyekkel a szemében. 
 	– Kérem, bocsássanak meg nekem... de . . . de rettenetes dolog történt. Ugye ön azt mondta, nyomozó? – Ez utóbbit egyenesen Poirot-nak címezte. 
 	– Mi történt, mademoiselle? 
 	– Kinyitottam a bıröndömet. A miniatürök egy kis krokodilbır aktatáskában voltak - 
 	természetesen lelakatoltam a táskát. És most – ide. nézzenek! 
 	Egy kis négyzet alakú krokodilbırrel bevont táskát tartott maga elé. A fedele szabadon fityegett. Poirot elvette tıle. A táskát felfeszítették; erıs emberre vallott. A jelek eléggé egyértelmőek voltak. Poirot megvizsgálta ıket, majd bólintott: 
 	– A miniatőrök? – kérdezte, bár mindketten túlságosan is jól tudtuk a választ. 
 	– Vége! Ellopták ıket. Istenkém, most mitévı legyek? 
 	– Cseppet se aggódjon – biztattam. – A barátom nem más, mint Hercule Poirot. 
 	Bizonyára hallotta már hírét. Ha valaki, hát ı majd visszaszerzi kiskegyed kincseit. 
 	– Monsieur Poirot! A nagy Monsieur Poirot! 
 	Poirot elég hiú volt ahhoz, hogy a lány hangjából kicsendülı tisztelet hízelegjen neki: 
 	– Igen, gyermekem – hagyta helyben. – Én vagyok az, teljes mivoltomban. Ön pedig bízvást helyezheti az ügyet az én kezembe. Minden lehetıt el fogok követni. De félek – jaj, nagyon is félek –, hogy elkéstünk. 
 	– Mondja csak, a táskán levı lakatot is felfeszítették? 
 	A lány megrázta a fejét. 
 	– Lenne szíves megmutatni? 
 	Átmentünk Miss Durrant szobájába, ahol Poirot tüzetes vizsgálat alá vetette az aktatáskát. 
 	Nyilvánvaló volt, hogy kulccsal nyitották ki. 
 	– Ami gyerekjáték. Ezek az aktatáskák mind hasonló zárral kerülnek ki a boltokba. 
 	 Eh bien,  nincs más hátra, mint hogy értesítsük a rendırséget, továbbá hogy érintkezésbe lépjünk Mr. Baker Wooddal is, amilyen hamar csak lehetséges. Ezt magamra vállalom. 
 	Én is átmentem vele, s közben megkérdeztem tıle, mit értett azon, hogy talán már túl késı. 
 	– Mon cher,  ma azt hallhatta tılem, hogy homlokegyenest ellentétje vagyok a bővésznek 
 	– azaz, hogy eltőnt dolgokat varázsolok elı –, de tételezzük fel, hogy valaki megélızött. Nem érti? Akkor várjon egy percet! 
 	Azzal eltőnt egy telefonfülke mélyén. Öt perccel késıbb bukkant elı újra, igen komorarckifejezést öltve. 
 	– Ettıl tartottam. Úgy félórával ezelıtt; egy hölgy felhívta telefonon Mr. Woodot a miniatőrök ügyében. Azt állította, hogy Miss; Elizabeth Penn ügynöke. Mr. Wood boldog volt a kincseivel, és azon nyomban fizetett, mint a katonatiszt. 
 	– Fél órája – hiszen akkor mi még úton voltunk! 
 	Poirot meglehetısen relytélyesen mosolygott: 
 	– A „Gyorskocsi" vállalat jármüvei valóban gyorsak, de egy jó motorral legalább egy órával elıbb ideérhettek teszem azt Monkhamptonból. 
 	– Akkor most mi lesz a következı lépésünk? 
 	– A jó öreg Hastings – az örök gyakorlatias. Elıször is tájékoztatjuk a rendırségen minden tılünk telhetıt megteszünk Miss Durrantért – és van egy olyan érzésem, hogy felkeressük Mr. J. Baker Woodot is. 
 	Tervünket végre is hajtottuk. Szegény Mary Durrant se élı, se holt nem volt, annyira félt, hogy a nagynénje majd ıt fogja hibáztatni. 
 	
 	– Amit az idıs hölgy minden valószínőség szerint a világ minden kincséért sem fog elmulasztani – jegyezte meg Poirot, miköz ben a Seaside Hotel felé vettük az irányt, Mr. 
 	Woodot felkeresendı. – És teljes joggal. Micsoda ötlet ötszáz fontnyi értéket csak úgy otthagyni egy kofferben, és nyugodt lélekkel elsétálni egy étterembe! Mindent egybevetve. 
 	Trión ami,  van azért ebben az ügyben egy vagy két érdekes dolog. Az aktatáskára emlékszik még, ugye; miért kellett felfeszíteni? 
 	– Hogy kivegyék belıle a miniatőröket. 
 	– De hát micsoda dıreség ez? Tegyük fel, hogy ebédidıben a mi tolvajunk ott bíbelıdik éppen az aktatáska zárjával, miközben úgy tesz, mintha a saját bıröndjében akadt volna dolga. Biztos vagyok benne, hogy sokkal egyszerőbb lett volna, ha szépen kinyitja a bırön döt, majd úgy, ahogy van, felnyitatlanul átteszi az aktatáskát a saját kofferjébe, aztán ciszelel, mi pedig bottal üthetjük a nyomát – most mondja meg, mi a szösznek kellett neki azzal a lakattal bajmolódnia? 
 	– Meg akart bizonyosodni afelıl, hogy a miniatőrök benne vannak. 
 	Úgy tőnt, Poirot-t nem sikerült teljesen meggyıznöm, ám eközben bevezettek bennünket Mr. Wood lakosztályába, és félre kellett tennünk eszmecserénket. 
 	Mr. Baker Wood egycsapásra elnyerte maximális ellenszenvemet. 
 	Nagydarab, közönséges fickó volt, megjelenése divatbohócra emlékeztetett, ujján jókora briliáns virított a győrője foglalatában. Fennhéjázó és hangos volt. 
 	Magától értetıdıen még nem fogott szimatot. Miért is fogott volna? Szép darabok voltak, valóban. Hogy feljegyezte-e a bankjegyek számát? Hát már miért kellett volna feljegyeznie? 
 	És egyáltalán, kicsoda ez a Mr… izé, ez a Poirot, aki most ezekkel a furcsa kérdésekkel meri ıt zaklatni? 
 	– Engedjen meg még egy utolsó kérdést nekem, monsieur, utána nem zaklatom tovább. 
 	Leírná nekem azt a nıszemélyt, aki felkereste önt? Csinos volt és fiatal, ugyebár? 
 	– Nem, sir, nem mondanám. Hangsúlyozni szeretném, hogy éppenséggel nem volt az. 
 	Magas volt, középkorú, a haja ısz, orra alatt gyér bajuszkával. Hogy szirén lett volna? Hát, nem tudom... nekem kissé más elképzelésem van a szirénekrıl. 
 	– Poirot – kiáltottam, amikor elindultunk visszafelé –, hallotta? Bajusz!!! 
 	– Még jók a füleim, Hastings, de azért köszönöm. 
 	– De micsoda egy tenyérbemászó fazon! 
 	– Nem éppen társasági a modora, sıt... 
 	– Hát, akkor most már nincs más hátra, mint elkapni a frakkját a mi kedves tolvajunknak 
 	– állapítottam meg. – Könnyőszerrel azonosíthatjuk. 
 	– Minı gyermekded naivság, Hastings! Ön még sohasem hallott az olyan apróságról, mint az alibi? 
 	– Maga szerint tehát lesz alibije? 
 	Poirot válasza meghökkentett: 
 	– İszintén remélem. 
 	– Az a baj önnel – mondtam neki –, hogy szereti a dolgokat túlbonyolítani. 
 	– Igazsága vagyon, mon ami.  Nincs ínyemre – hogy is szokták maguk angolok mon dani –, hogy a döglött oroszlánba rugdossak. 
 	Poirot próféciája beteljesedett. Barna öltönyös útitársunkról kiderült, hogy Mr. Norton Kane-nak hívják. Monkhamptonban egyenesen a George Hotelbe sietett, és a délutánt is ott töltötte. Egyedül Miss Durrant állítását lehetett felhozni ellene, miszerint amíg a többiek ebédelni voltak, ı kivette a poggyászát a kocsiból. 
 	– Ami önmagában még nem gyanús cselekmény – mondta Poirot elgondolkozva. 
 	Ezután az észrevétel után mély hallgatásba burkolózott, egy árva szót sem lehetett kihúzni belıle, és kérdésemre, hogy min töpreng, azt a választ adta, hogy a bajuszról mint olyanról elmélkedik éppen, sıt én is bölcsen tenném, ha ugyanazt cselekedném. 
 	
 	Észrevettem azonban, hogy Joseph Aarons-ból – akivel az esténket töltöttük – megpróbált minden lehetséges apróságot kicsalni a jó Mr. Baker Woodról. Mivel mindkét úriember egyazon szállodában tartózkodott, nem volt nehéz ezeket az információmorzsákat felcsipegetni. Mindamellett bármit is sikerült Poirot-nak megtudnia, megtartotta magának. 
 	A rendırség több ízbeni kihallgatásait követıen Mary Durrant felült egy hajnali vonatra, és pirkadattal elrobogott Ebermouthba. Ami bennünket illet, mi Joseph Aaronsszal ebédeltünk, majd miután elköltöttük a válogatott ínyencfalatokat, Poirot kijelentette a maga szokott szerény módján, hogy sikerült a színházi ügynök ügyét kielégítı módon elintéznie, tehát mihelyt úri kedvünk tartja, vissza is térhetünk Ebermouth-ba. 
 	– De nem ám országúton, mon ami;  ez-egyszer vasúton utazunk! 
 	– Talán a zsebmetszıktıl tart, vagy egy újabb bajba jutott ifjú hölgyikétıl? 
 	– Ezek közül bármelyik szerencséltethet velem a vonaton is, Hastings. Nem, egyszerően csak minél elıbb szeretnék visszaérni Ebermouthba, mivel nem kedvelem a félbehagyott ügyeket. 
 	– Ezek szerint tehát – javítson ki, ha tévedek – nekünk félbehagyott ügyünk lenne Ebermouthban??? 
 	– Az ám, barátocskám! Mademoiselle Durrant segítségért fordult hozzám. Azonban pusztán azért, mert az ügybe belefolyt a rendırség is, nekem még nem kell feltétlenül félreállnom. Jöttöm célja eredetileg az volt, hogy szívességet tegyek egy kedves öreg cimborámnak, de nem tőrhetem, hogy bárki is azt állíthassa a jó öreg Poirot papáról, hogy cserbenhagyott egy bajba jutott idegent! – azzal peckesen kihúzta magát. 
 	– Meglátásom szerint már jóval elıbb felkeltette az érdeklıdését ez az ügy – mondtam nagy ravaszul. – A társaskocsi-társaság irodájában, amikor elsı alkalommal pillantotta meg azt a bizonyos fiatalembert, felfigyelt rá valamilyen oknál fogva – a mai napig sem fér a fejembe, hogy miért. 
 	– Nem-e, Hastings? Pedig nem nehéz kitalálni. Na jó, legyen ez akkor az én édes kis titkom. 
 	Mielıtt távoztunk volna, sebtében váltottunk pár szót az ügy felderítésére kivezényelt rendırfelügyelıvel is. Ö hallgatta ki Norton Kane-t is, és négyszemközt megvallotta Poirotnak, hogy a fiatalember modora véleménye szerint hagy némi kívánnivalót maga után. 
 	Hızöngött, körömszakadtáig tagadott mindent, végül ellentmondásba keveredett önmagával. 
 	– De halvány fogalmam sincs róla, hogyan követhette el a trükköt – ismerte el. – Nincs kizárva, hogy rögtön átadta a zsákmányt egy cinkosának, aki beugrott vele egy igen gyors autóba. Ám mindez csupán találgatás. Meg kell találnunk a kérdéses gépkocsit, a cin kosát, végül fel kell göngyölítenünk az egész ügyet. 
 	Poirot elgondolkozva bólogatott. 
 	– Úgy véli, így hajtották végre? – kérdeztem tıle, amikor elfoglaltuk plüssel bevont ülésünket a gyorsvonat elsı osztályú kupéjában. 
 	– Nem, kedves barátom, ık ennél ezerszer és még egyszer agyafúrtabbak voltak. 
 	– Kifúrja az oldalam a kíváncsiság. 
 	– Próbálja meg elviselni még egy jottányit, kedves Hastingsem! Hiszen ismer – van egykét aprócska gyengém... szeretem megtartani a magam kisebb-nagyobb titkait a végkifejletig. 
 	– Ezek szerint a finishez közeledünk. 
 	– Már ott is vagyunk. 
 	Nem sokkal hat után döcögtünk be Ebermouthba, Poirot pedig nyílegyenesen az aprócska régiségbolthoz hajtatott, amely a büszke „Elizabeth Penn" nevet viselte nemes egyszerüséggel. Az üzlethelyiség zárva volt ugyan, ám Poirot vígan megrángatta a csengıt, mire maga Mary nyitott ajtót nekünk, láttunkon arcán meglepetés és öröm tükrözıdött. 
 	– Kérem, fáradjanak be, a nénikém itthon van – tessékelt be bennünket kedvesen. 
 	
 	Egy hátsó szobába vezetett minket. Idısebb hölgy tipegett elénk: haja hófehér volt, rózsás-fehér bırével maga is leginkább miniatőrnek hatott, szeme porcelánkéken csillogott ránk. Meglehetısen görnyedt vállára felbecsülhetetlen értékő prém körgallér simult. 
 	– A nagy Monsieur Poirot-hoz lenne szerencsém? – kérdezte mély, zengı hangon. – 
 	Mary már mesélt önrıl egyet s mást. Nem akartam hinni a fülemnek. Ön tehát valóban hajlandó segíteni két gyámoltalan nın nagy bajukban? Tudna nekünk tanácsot adni? 
 	Poirot ráemelte figyelmes pillantását, majd meghajolt: 
 	– Mademoiselle Pen – a hatás lenyőgözı! De önnek tényleg bajuszt kellene növesztenie! 
 	Miss Pen levegı után kapott, és egyet lépett hátrafelé. 
 	– İn, ha nem tévedek, tegnap nem tartózkodott az üzletben, ugyebár? 
 	– A délelıttöt itt töltöttem. Késıbb erıs migrén kezdett gyötörni, így egyenesen hazatértem lepihenni. 
 	– Ó, nem egészen haza, mademoiselle. A gyötrı fejfájást inkább egy kis levegıváltozással próbálta meg kikúrálni, nemdebár? Charlock Bay klímája, úgy vélem, üdítıleg hatott az ön, úgymond, „migrénjére". 
 	Karon ragadott, és elkezdett vonszolni az ajtó felé. Ott megállt egy pillanatra, és hátraszólt nekem a válla felett: 
 	– Érti már? Tiszta sor. Ennek a kutyakomédiának, hogy úgy mondjam, most végét vetünk. 
 	Hangjából fenyegetés csendült ki. Miss Pen halottfehér arccal némán rábólintott. Poirot a lányhoz fordult: 
 	– Mademoiselle – szólalt meg gyengéden –, ön igen fiatal és elbővölı. Ám ha nem hagy fel az ilyen ügyecskékkel, az elıbb-utóbb ahhoz vezet, hogy az ön hamvas bájai a börtön rácsa mögött fognak elhervadni..., és én, Hercule Poirot mondom önnek, hogy az bizony nagy veszteség lesz a férfitársadalomra nézve. 
 	Miután hegyibeszédét befejezte, kiléptünk az utcára, 'ám fejemben még mindig kesze-ku-sza gondolatok kergetıztek. 
 	– Tudja, mon ami,  kezdettıl fogva érdekelt az ügy. Már amikor az a fiatalember csupán Monkhamptonig váltott jegyet, láttam: a lány figyelme valami miatt ráterelıdött. Mármost vajon miért? Nem az a fajta férfi volt, akire a lányok csak úgy, önmagáért szoktak felfigyelni. 
 	Mikor a gyorskocsi útnak indult, furcsa érzés kerített hatalmába: itt valami történni fog. Mert ki látta ezt a fiatalembert a poggyászokkal bíbelıdni? A mademoiselle – és egyedül csak a mademoiselle, sıt emlékezzen csak vissza: ı választotta meg a helyét az étteremben is – 
 	szemben az ablakkal – ami nem illik egy nınek. 
 	– Aztán odajön hozzánk a rablómesével – hogy az aktatáskát felfeszítették, aminek sehogy sincs teteje, mint azt azonnal mondtam is önnek. 
 	– És mi az eredménye mindennek? Mr. Baker Wood csinos kis summát izzadt ki magából lopott holmikért. A miniatőröket visz-szaadják Miss Pen-nek. Ö  majd újra eladja ıket, ekként nyerve ezer fontot az eredeti ötszáz helyett. Végeztem egy kis diszkrét puhatolózást a derék hölgy körül, és arra jutottam, hogy üzlete a csıd szélén áll – összedılhet az elsı fuvallatra kártyavár módjára. így szólok: tehát magamhoz: a nénike és á kedves unoka-húgocskája tehát egy húron pendülnek. 
 	– Akkor hát egy pillanatig sem gyanakodott Norton Kane-re? 
 	– Mon ami!  Egy bőnözı arca vagy olyan simára van borotválva, mint a vendégjárás elıtti vikszolt padló, vagy volt annyi magához való esze, hogy felszerelkezzen egy dús, lobogó álbajusszal legalább, amit akkor kap le, amikor csak kedve szottyan rá. De micsoda lehetıség pottyan most az ölébe a csavaros észjárású kedves Miss Pennek: annak a jóságos, rózsaszínfehér, habossüteményre emlékeztetı agg hölgynek, akit mi is láttunk. Aki pedig ha kihúzza magát, öblös csizmát húz a lábacskáira, néhány pörsenést pingál rózsás orcájára, majd 
 	– mintegy a koronát felteendı remekbe szabott alkotására – néhány aprócska szırszálat illeszt felsı ajka fölé. És íme, a férfias nı máris elıttünk áll, ahogy Mr. Wood -egyszer már lefestette nekünk: „az álruhába öltözött férfi". 
 	– "Valóban ott járt volna tegnap Charlock Bay-ben? 
 	– Minden kétséget kizáróan. A vonat – ha vissza tud emlékezni, éppen ön mondta nekem 
 	– tizenegykor indult innen, hogy kettıkor érjen Charlock Bay-be. A visszafelé induló vonat még ennél is gyorsabb – az, amivel mi is jöttünk. Négy óra ötkor hagyja el Charlockot, és hat tizenötkor fut be ide. Természetesen a miniatőrök sohasem voltak abban az aktatáskában. Azt még indulás elıtt feszítették fel a kellı mőgonddal. Mademoiselle Marynek ettıl kezdve csupán annyit kellett tennie, hogy keres két tökfilkót, akiket megbabonáz az ı szőzies bája, és Grál-lovagjául szegıdnek majd megpróbáltatásai közepette. Ám az egyik éppen nem volt tökfilkó: ı maga Hercule Poirot volt!!! 
 	A következtetés nemigen volt ínyemre. Sietve közbevetettem: 
 	– Ezek szerint amikor azt állította, hogy segíí egy bajba jutott idegenen, jól rászedett engem is. Méghozzá szánt szándékkal – nem, ne is tiltakozzon, így volt, és punktum. 
 	– Drága Hastingsem, mi sem áll távolabb tılem, mint hogy önt valaha is becsapjam! Csak épp hagyom, hogy saját magát csapja be. Én Mr. Baker Woodra gondoltam: ı ugyanis idegen ezeken a partokon. – Arca elsötétült. – Ah! Ha csak eszembe jut az a díjkülönbözet, az a könyörtelen sáp, amit jómagámból is kifacsartak: volt lelkük ugyanazt a díjtételt alkalmazni Charlockig, mint visszafelé – forr a vérem, és utolsó cseppjéig védelmezni fogok minden egyes ide tévedt külhonit! Ez a mi Mr. Woodunk nem az a kellemes ember, se nem éppen rokonszenves figura, ahogy önök mondanák. De látogató! És minekünk, derék Hastingsem, látogatóknak, össze kell tartanunk. Én mindig is az idegenek pártján fogok állni! 
 	
 	A MARKET BASING-I REJTÉLY 
 	
 	– A vidéknek nincs párja, egyetért velem? – repesett Japp felügyelı, a tıle telhetı legengedékenyebb hangulatban, hangosan belélegezve, majd a száján kiengedve a levegıt. 
 	Poirot és én szívbıl osztottuk az érzéseit. A Scotland Yard felügyelıje a fejébe vette, hogy így, édes hármasban utazzunk le az aprócska vidéki városba, Markét Basingbe. Amikor éppen nem kötelességét teljesítette, Japp lelkes botanikus volt, és képes volt hosszadalmas értekezésbe fogni a legparányibb, ám annál mérföldesebb latin nevet viselı virágok örvén (a nyakatekert kiejtésükrıl nem is beszélve). Mindezt olyan fokú lelkesedéssel tette, amivel még az eseteire is ritkán vetette rá magát. 
 	– Itt aztán senki sem ismer minket, és mi sem ismerünk senkit sem – örvendezett Jap. – 
 	Ez csodálatos! 
 	A valóság azonban nem támasztotta alá teljes mértékben jó Jappünk elképzelését ugyanis a helybéli rendırfınököt történetesen kirendelték egy arzénmérgezéses ügy felderítésére, és a falutól tizenöt mérföldre belebotlott a Scotland Yard eme gyöngyszemébe. A nagy emberre való boldog rácsodálkozása azonban csak fokozta Japp kellemes közérzetét, és együtt ültünk be reggelire a helybéli, fogadó ivójába, miközben a nap hét ágra sütött, a lono indái cirógatták az ablakot, és kerek volt a világ körülöttünk. A sonkás rántotta egyenesen pazarra sikeredett, a kávé egy árnyalattal talán kevésbé, de azért megjárta – és legalább forró volt. 
 	– Ez ám az élet! – áradozott Japp. – Ha egyszer nyugdíjba vonulok, veszek egy kis tanyát vidéken. Messze minden bőntıl – olyat, mint ez itt! 
 	– Le crime, il est partout –  jegyezte meg Poirot, és közben kivett magának egy figyelemreméltó mérető kenyérszeletet, amelyet aztán megosztott az ablakpárkányon trónoló elképesztıen orcátlan verébbel. 
 	Halkan idézni kezdtem: 
 	
 	„Kedves állat a kis nyuszi, 
 	A sötétben viszont kicsit sunyi. 
 	De megkíméllek, barátom, 
 	Mindet el nem pletykálom, 
 	amit meg nem átall tenni. . ." 
 	
 	– Uram, teremtım! – sóhajtott fel Japp, hátradılve a székében –, azt hiszem, képes lennék megbirkózni még egy adag tojáskával, és talán- le tudnék csúsztatni utána egy szeletke szalonnát is, vagy inkább kettıt? Mit szól az ötletemhez, kapitány? 
 	– Önnel tartok – válaszoltam nagyvontlúan. – Hát ön, Poirot? 
 	Poirot megrázta a fejét: 
 	– Nem szabad annyira megterhelni a gyomrot, hogy az agy ne legyen hajlandó dolgozni – 
 	jegyezte meg. 
 	– En azért megkockáztatom – nevetett Japp. – Ha már bendı, legyen nagy; mellesleg, maga is pocakosodik kissé, M. Poirot. Kisasszony, még két adag szalonnás rántottát! 
 	Ebben a pillanatban azonban figyelemre méltó mérető alak tornyosult a bejárat elé. 
 	Pollard rendırfınök fizimiskája, mint kiderült. 
 	– Remélem, megbocsátják nekem, hogy zavarom a felügyelıt, uraim, de szükségem lenne a tanácsára. 
 	– Szabadságomat töltöm éppen – szakította félbe Japp. – Munka kizárva! Mirıl van szó? 
 	– Egy úriember fenn Leigh House-ban... fıbe lıtte magát... 
 	– Hát, az úriemberek már csak ilyenek – bólogatott prózai módon Japp. – Adósság avagy nı – ha jól sejtem. Sajnos nem segíthetek önnek, Pollard. 
 	– A bökkenı csupán annyi – folytatta a rendırfınök –, hogy nem lıhette le saját magát. 
 	
 	Legalábbis dr. Giles ézt állítja. 
 	Japp erre letette a csészéjét: 
 	– Nem  lıhette le magát? Ezt meg, hogy érti? 
 	– Dr. Giles váltig állítja – ismételte meg Pollard. – Azt mondja, fizikai képtelenség, szerinte roppant talányos egy haláleset, mivel az ajtó belülrıl volt bezárva, az ablakokat is becsukták; ı azonban kitart amellett, miszerint a férfi semmiképpen sem vethetett véget önkezével életének. 
 	Ez el is döntötte a dolgot. A következı eset sorsa megpecsételıdött: egyetlen mozdulattal félresöpörtetett, mi magunk pedig pár perc múlva már Leigh House felé loholtunk, miközben Japp kérdéseivel a rendırfınököt szipolyozta. 
 	Az áldozatot Walter Protheroe-nak hívták; középkorú ember volt, olyan remeteféle. 
 	Nyolc éve költözött Markét Basingbe, és kibérelte Leigh House-t, a zegzugos, omladozó, vén kúriát, amit csak a szentlélek tartott még egyben. Egyetlen csücskét lakta csupán, ellátásáról pedig a magával hozott házvezetını gondoskodott: Miss Clegg roppant fensıséges nıszemély volt, és a faluban igen nagyra becsülték. Nemrég Mr. Protheroe vendégeket fogadott: egy bizonyos Mr. és Mrs. Parkért Londonból. Ezen a reggel Miss Clegg riadóztatott mindenkit, ı telefonált a rendırségre és az orvosért is, mivel hiába szólongatta a gazdáját, nem kapott választ, és az ajtót is bezárva találta. Pollard rendırfınök és dr. Giles egyazon pillanatban futottak be. Egyesült erıfeszítésüknek köszönhetıen a hatalmas tölgyfa hálószobaajtó végre engedett próbálkozásaiknak. 
 	Mr. Protheroe a padlón feküdt, a feje keresztüllıve, a pisztolyt pedig a jobb kezében szorongatta. Egyértelmően öngyilkosságnak tőnt az ügy. 
 	A holttest megvizsgálása után azonban dr. Giles meglehetısen zavartnak látszott, végül félrevonta a rendırfınököt, és beszámolt neki is az aggályairól; ezek hallatán Pollardnak azonnal Japp villant az eszébe. Otthagyta a hullát a doktor felügyelete alatt, jómaga pedig lóhalálában az ivóba sietett. 
 	Mire a derék rendırfelügyelı végzett a maga mondókájával, megérkeztünk Leigh House-hoz is: egy hatalmas, sivár házhoz, mely gazos, ápolatlan kert közepén éktelenkedett. A bejárati ajtót nyitva találtuk, és beléptünk a hallba – minden átmenet nélkül –, hogy azonnal továbbhaladjunk egy kisebb nappaliba, az onnan kiszőrıdı hangokat követve. A szobában négy embert találtunk: egy férfi létére leginkább papagájra emlékeztetı férfit, akinek sunyi, tenyérbe mászó képét egy szempillantás alatt megutáltam; egy hozzá felettébb hasonló hölgyeményt, bár igyekezett futni a divat után; egy másik nıt, aki tiszta feketében álldogált valamivel távolabb a többiektıl, és akit én a házvezetınınek véltem; végül egy tweedöltönyös, értelmes arcú, magas férfit, aki szemmel láthatóan ura volt a helyzetnek. 
 	– Dr. Giles – szólalt meg a rendırfınök –, engedje meg, hogy bemutassam önnek Japp fıfelügyelıt a Scotland Yardról és két barátját. 
 	A doktor üdvözölt bennünket, és megejtette bemutatásunkat Mr. és Mrs. Parker felé is. 
 	Ezután követtük ıket az emeletre. Japp titkos jeladására Pollard lenn maradt, mintha csak a házat ırizné. A doktor felvezetett bennünket a lépcsın, végig egy folyosón, melynek túlsó végén egy nyitott ajtót pillantottunk meg. A zsanérokról még lógtak a szálkák, maga az ajtó pedig kiszakítva hevert a szoba közepén. 
 	Beléptünk. A holttest ott feküdt a padlón. Az elhunyt Mr. Protheroe középkorú, szakállas férfi volt, halántékán már ıszült is kissé. Japp odament a tetemhez, és letérdelt mellé. 
 	– Miért nem tudták úgy hagyni, ahogy rátaláltak? – morgott. 
 	Az orvos felhúzta a vállát: 
 	– Sima öngyilkosságnak hittük. 
 	– Hm – mondta Japp. – A golyó a bal füle mögött hatolt be a koponyába. 
 	– Pontosan – mondta az orvos. – Egyszerően képtelenség, hogy önkezével lıhette volna le magát. Ki kellett volna csavarnia a kezét a feje körül. Fizikai képtelenség. 
 	
 	– Mégis a kezében szorongatta a pisztolyt? Mellesleg, hol van? 
 	Az orvos az asztal felé biccentett a fejével. 
 	– Egyáltalán nem szorongatta – mondta. 
 	– A kezében volt, de az ujjai nem kulcsolódtak köré. 
 	– Utólag erıltették bele – bölcselkedett Japp. – Ez világos, mint a nap. – Tovább forgatta a fegyvert. – Egyetlen töltényt lıttek ki belıle. Meg fogjuk vizsgálni az ujjlenyomatok szempontjából, de kétlem, hogy az önén kívül, dr. Giles, bárki másét is megtalálnánk rajta. Mióta halott? 
 	Valamikor az elmúlt éjszaka folyamán ölték meg. Nem tudnám percre pontosan megmondani, mint ahogy a detektívregények csodadoktorai. Durván számítva körülbelül tizenkét órája halott. 
 	Eleddig Poirot meg sem moccant. Ott állt mellettem. Figyelte, ahogy Japp tüsténtkedik, és csupa fül volt a kérdések hallatán. Olykorolykor beleszimatolt a levegıbe, és mintha zavart láttam volna átsuhanni az arcán. Szimatolni én is szimatolgattam, de semmi különös nem keltette fel a figyelmemet. A levegı kristálytiszta volt, mentes mindennemő szagtól. És mégis: Poirot idırıl idıre ismét szaglászni kezdett, mintha terrierrel vetekedı orra olyasmit fedezett volna fel7 amit én nem vettem észre. 
 	Amikor aztán Japp végre ellépett a holttest mellıl, Poirot letérdelt mellé. A sebre ügyet sem vetett. Elsı pillantásra azt hittem, hogy annak a kéznek az ujjait vizsgálja ilyen elmélyülten, amelyik a pisztolyt tartotta, de hamarosan felfedezem, hogy a kabátujjban tartott zsebkendı bilincselte le ennyire. Mr. Protheroe sötétszürke utcai öltönyt viselt. Poirot végre nagy nehezen felegyenesedett, de tekintetével még mindig képtelen volt elszakadni a zsebkendıtıl 
 	– mintha csak megbabonázták volna! 
 	Japp odaszólt neki, hogy menjen segíteni felemelni az ajtót. Gondoltam, kiaknázom a kínálkozó lehetıséget, és gyorsan letérdeltem én is, kihúztam a zsebkendıt a halott kabátujjából, és tüzetes vizsgálatnak vetettem alá. Teljesen sima, gyolcsból készült zsebkendı volt; sem jelzés, sem pecsét nem volt rajta. Visszatettem eredeti helyére, és fejcsóválva vettem tudomásul: nem sikerült ötrıl a hatra jutnom. 
 	Közben a többiek felemelték az ajtót. Rájöttem, hogy a kulcsot keresik. Ámde eredménytelenül. 
 	– Ez eldönti a dolgot! – szólalt meg Japp. – Az ablak be van csukva és reteszelve. A gyilkos az ajtón át távozott, bezárta maga után, és elvitte a kulcsot is. Abban a hiszemben leledzik, hogy elfogadjuk az általa felkínált teóriát, miszerint Protheroe bezárkózott, majd fıbe lıtte magát, és nem fog feltőnni az olyan csekélység, mint a kulcsnak a hiánya. Egyetért velem, M. Poirot? 
 	– Igen, hogyne; azonban jobb megoldás lett volna egyszerően visszacsúsztatni az ominózus kulcsot a szobába az ajtó alatt. Akkor úgy hatott volna, mintha kipottyant volna a zárból. 
 	– Megadom magam: az ember nem lehet próféta a saját hazájában. Legalábbis nem mindig. Ha az ember elkövet egy bőntényt, iszonyú félelem keríti hatalmába. További megjegyzések esetleg, M. Poirot? 
 	Poirot – legalábbis számomra úgy tőnt – mintha tanácstalan lett volna. Tekintetét körbehordozta a szobán, majd halkan, szinte bocsánatkérıen megjegyezte: 
 	– Nagy dohányos volt, mármint ez az úriember. 
 	– Szent igaz, a kandalló rostélya telis-teli volt cigarettacsikkel, ugyanúgy a hamutartó is, amely az öblös karosszék melletti parányi dohányzóasztalkán árválkodott. 
 	– Úgy huszonöt cigarettát szívhatott el az este – jegyezte meg Japp. Aztán lekuporodott, és gondosan átböngészte a rostélyon talált zsákmányt, majd végül a hamutartóra összpontosította figyelmét: 
 	– Egyazon márka – jelentette ki –, és ugyanaz az ember szívta el ıket. Itt nem terem számunkra babér, M. Poirot. 
 	– Ilyesmit én nem is állítottam – mormogta barátom. 
 	– Hah! – rikkantott Japp barátunk. – Hát ez meg mi? – Azzal, mint keselyő az oposszum tetemre, lecsapott valami fényes és csillogó holmira, ami a halott mellett feküdt a földön. – 
 	Egy törött mandzsettagomb. Azt hiszem, tudom is kié lehet. Dr. Giles, lekötelezne, ha lefáradna, és felküldené a házvezetınıt. 
 	– No és hogy áll a helyzet Parkerékkel? A férfinak igencsak égni látszik a talaj a lába alatt – azt hajtogatja, hogy sürgıs dolga van Londonban. 
 	– Még azt is meg merném kockáztatni, hogy így is van. Nélküle leszünk kénytelenek elboldogulni. Bár a dolgok jelenlegi állása mellett azt sem zárhatjuk ki teljesen, hogy inkább errefelé akad nemsokára sürgıs dolga a derékMr. Parkernek... Küldje fel a házvezetınıt, és ne hagyja elillanni Par kerékét az ön vagy Pollard orra elıl! Belépett-e ide ma reggel bár ki is a személyzet tagjai közül? 
 	Az orvos eltöprengett: 
 	– Nem, kinn álltak a folyosón, amíg én Pollarddal bejöttem. 
 	– Biztos benne? 
 	– A fejemet tenném rá. Ezzel a doktor ment a dolgára. 
 	– Jó ember ez a mi doktorunk – jegyezte meg Japp elismerıen. – Némelyik orvos valóban pompás cimbora. Hát, ami azt illeti, szeretném tudni, ki lıtte le ezt a szerencsétlen flótást. 
 	Erısen úgy fest a dolog, mintha valaki hármójuk közül tette volna. A házvezetınıre nemigen gyanakszom. Nyolc hosszú év állt volna rendelkezésére, hogy kénye-kedve szerint lepuffantsa az áldozatot. Csak tudnám, honnan pottyantak ide ezek a Parkerék? Bárminek mondanám ıket, csak megnyerı párnak nem. 
 	Miss Clegg végszóra érkezett. Sovány, ösztövér nıszemély volt, sima, ısz haját középen elválasztva viselte, modora pedig rendkívül higgadt és hővös természetre vallott. 
 	Mindazonáltal a hozzáértés légköre lengte körül, ami tiszteletet parancsolt. Japp kérdésére válaszolva beszámolt arról, hogy tizennégy esztendeje állt az elhunyt szolgálatában. 
 	Nagylelkő és tapintatos gazdát tisztelt benne. Három nappal ezelıttig azt sem tudta Parkerékrıl, hogy a világon vannak, amikor is egyszer csak betoppantak azzal, hogy vendégségbe jöttek. Úgy vette észre, hogy hívatlan látogatásról lehetett szó – gazdája szemmel láthatóan nem repesett az örömtıl, hogy viszontláthatja ıket. A Japp sasszemének köszönhetıen megtalált mandzsettagomb nem Mr. Protheroe-é volt – ebben biztos volt. A pisztollyal kapcsolatban elmondta, hogy véleménye szerint gazdájának volt egy hasonló pisztolya. A fegyvert elzárva tartotta. Egyszer már látta évekkel ezelıtt, de azt már nem merte volna állítani, hogy ez ugyanaz lett volna. Nem hallott lövést az éjszaka folyamán, ám ez nem volt meglepı, hiszen a hatalmas, zegzugos háznak pontosan a másik végében lakott, és Parkeréket is ott szállásolták el. Nem tudta megmondani, hogy Mr. Protheroe vajon hány órakor feküdt le – amikor Miss Clegg lepihent, gazdája még fent volt. Nem volt szokása azonnal lefeküdni, amikor felment a szobájába. Rendszerint fél éjszakán át olvasgatott, közben pedig egyik cigarettáról a másikra gyújtott. Erıs dohányos volt. 
 	Ekkor Poirot közbeszúrt egy kérdést: – A gazdája nyitott vagy zárt ablak mellett szokott dohányozni? 
 	Mis Clegg gondolkozott egy picit: 
 	– Többnyire nyitva volt az ablak, felül mindig résnyire kitámasztva: 
 	– Most azonban be van zárva. Talál erre valamilyen magyarázatot? 
 	– Nem, hacsak nem érzett huzatot, és be nem csukta. 
 	Japp feltett még egy-két kérdést neki, majd elbocsátotta. Ezután a Parker házaspárt hallgatta ki, külön-külön. Mrs. Parker hajlamos volt a hisztériára, és könnyen eltört nála a mécses; Mr. Parker viszont fennhéjázó volt és. gorombán viselkedett. Tagadta, hogy a mandzsettagomb az övé lenne, de mivel a felesége elızıleg felismerte, ebbıl nem sok haszna származott; és mivel körömszakadtáig tagadta azt is, hogy Protheroe szobájának akár csak a tájékán is járt volna, Japp úgy látta, elegendı indoka van rá, hogy elfogatási parancsot kérjen ellene. Pollardra bízva a dolgokat Japp loholt vissza a faluba, hogy telefonon érintkezésbe lépjen a fınökeivel. Poirot és jómagam visszabandukoltunk az ivóba. 
 	– Szokatlan öntıl ez a nagy hallgatagság – szólaltam meg. – Nem érdekli az ügy? 
 	– Au contraire,  teljesen fel vagyok csigázva. Ugyanakkor valami nagyon zavar. 
 	– Homályos a motívum – mondtam elgondolkozva. – Annyi szent azonban, hogy Parker nem most jött a hathuszassal. Egyértelmően ıellene szól minden, kivéve az indíték hiányát, az viszont" még tisztázódhat. 
 	– Nem tőnt fel önnek semmi szokatlan, ami rendkívüli fontosságú, bár Jappünk újfent könnyedén elsiklott felette? 
 	Kíváncsian pillantottam rá: 
 	– Mi is volt azzal a kabátujjal, Poirot? – Mi is volt a halott kabátujjában? 
 	– Ja, vagy úgy: az a zsebkendı! 
 	– Fején találta a szöget ismét: a zsebkendı. 
 	– Tengerészszokás, hogy a zsebkendıt a zakó ujjába dugják – elmélkedtem. 
 	– Kiváló következtetés, Hastings, jóllehet nem pontosan erre gondolok. 
 	– Más is van? 
 	– Van: képtelen vagyok kiverni a cigarettafüstöt a fejembıl. 
 	– Én egyáltalán nem éreztem füstöt – kiáltottam tanácstalanul. 
 	– Én még kevésbé, cher ami.  
 	Éltem a gyanúperrel, hogy Poirot a bolondját járatja velem. Az ember sohasem tudhatja, hogy Poirot éppen mikor ugratja csak – azonban ezúttal véresen komolynak látszott a dolog, barátom pedig büszkén kidüllesztette a mellét. 
 	
 	A halottkémi szemle két nap múlva zajlott le. Idıközben újabb tények kerültek napvilágra. 
 	Egy csavargó bevallotta, hogy bemászott Leigh House kerítésén, hogy szokása szerint ott töltse az éjszakát egy sufniban, persze csak ha elfelejtették bezárni éjszakára. Azt állította, hogy tizenkét órakor hallotta, amint két férfi fennhangon veszekszik egymással valamelyik földszinti szobában. Az egyik egy bizonyos pénzösszeget követelt; a másik erıteljesen tiltakozott. Ö maga egy bokor mögött húzódott meg, onnan látta, amikor a két férfi el-elhaladt idınként az ablak elıtt. Egyiköjükben tisztán felismerte a ház urát, Mr. Protheroe-t; a másikat határozottan azonosította Mr. Parkerrel. 
 	Egyértelmő volt tehát, hogy Parkerék azzal a szent céllal szállták meg Mr. Protheroe házát, hogy megzsarolják; sıt késıbb kiderült az is, hogy az elhunyt valódi neve Wendover volt, a haditengerészetnél szolgált, és belekeveredett egy cirkáló, a Merrythought felrobbantásába valamikor 1910-ben, így tehát az ügy napnál világosabbá vált. Feltételezték, hogy Parkernek tudomására jutott, milyen szerepet játszott Wendover annak idején a cirkáló elsüllyesztésében, ezért nyomon követte, és hallgatását busásan meg akarta fizettetni, amit azonban a másik megtagadott. Vitájuk hevében Wendover elıkapta a revolverét, Parker pedig kicsavarta a kezébıl, és lelıtte, majd magától érthetıen megkísérelte az egészet öngyilkosságnak feltüntetni. 
 	Parkért átadták az igazságszolgáltatásnak, fenntartva számára a védekezés jogát. A rendırbírósági, eljáráson mi is részt vettünk. Mikor kiléptünk az épületbıl, Poirot bólintott: 
 	– Meg kell lennie – dörmögte magában, – Igen, így kell lennie, tovább már nem odázhatom el a dolgot. 
 	Betért a postahivatalba, és pár sort firkantott egy papírra, amelyet különleges futár továbbított. Nem láttam, kinek címezte. Ezután visszaballagtunk a fogadóba, ahol ezt a nevezetes hétvégét töltöttük. 
 	Poirot képtelen volt megülni, szüntelenül oda-odaszaladt az ablakhoz: 
 	
 	– Várok valakit – magyarázkodott. – Az lehetetlen... egészen biztos, hogy nem tévedek? 
 	Nem, már itt is van a hölgy. 
 	Legnagyobb megrökönyödésemre Miss Clegg lépett be kisvártatva az ivóba. Mintha kissé elhagyta volna legendás nyugalma, és hangosan fújtatott, mint aki szaladt idáig. 
 	Félelmet láttam a tekintetében, ahogy Poirot-ra nézett. 
 	– Foglaljon helyet, mademoiselle! – szólt barátom kedvesen. – Eltaláltam, ugye? 
 	Válaszképpen Miss Clegg szemét elárasztották a könnyek: 
 	– Miért tette? – kérdezte Poirot gyengéden. – Miért? 
 	– Annyira szerettem – válaszolta hüppögve. – Kiskorában én voltam a nevelınıje. Ó, kegyelmezzen nekem! 
 	– Minden tılem telhetıt el fogok követni. Ám önnek is meg kell értenie, hogy nem engedhetek egy ártatlan embert felakasztani – még akkor sem, ha egy ilyen utolsó csirkefogóról van szó. 
 	A házvezetını kihúzta magát, és mély hangon azt mondta: 
 	– Végül talán én sem hagytam volna. Tegye, amit tennie kell! 
 	Azután felállt, és kisietett a szobából. 
 	– Ö lıtte le? – kérdeztem végképp elveszítve a fonalat. 
 	Poirot csak somolygott, és a fejét rázta. 
 	– İ lıtte le saját magát. Emlékszik még, hogy a zsebkendıjét a jobb  kabátujjában tartotta? Ebbıl arra következtettem, hogy balkezes volt. Rettegve a leleplezéstıl fıbe lıtte magát a Mr. Parkerrel vívott viharos szócsatát követıen. Reggel Miss Clegg szokása szerint belépett a szobába – és holtan találta. Ahogy éppen az imént hallottuk a saját szájából, ölbeli kisgyermekkorától kezdve ismerte, és el volt telve győlölettel Parkerékkal szemben, akik belekergették ebbe a szégyenteljes halálba. İket tekintette az igazi gyilkosnak, és egyszercsak megvilágosodott elıtte, hogyan tehetné meg ıket bőnbaknak, hogy megszenvedjenek azért, amit okoztak, ö tudta egyedül, hogy Protheroe balkezes volt. ö tette át a pisztolyt a balból a jobb kezébe, becsukta és bereteszelte az ablakot, elejtette a mandzsettagomb darabkáját a megfelelı helyen, amit különben az egyik földszinti szobában talált, majd kiment, bezárta az ajtót, a kulcsot pedig kivette a zárból. 
 	– Poirot – repestem –, ön varázsló! És mindezt a zsebkendı alapján. 
 	– No meg a cigarettafüstöt se hagyjuk ki! Ha az ablak be lett volna csukva, a szobában vágni lehetett volna a füstöt. Ehelyett a levegı tiszta volt, méghozzá annyira, hogy azonnal rájöttem: az ablaknak tárva-nyitva kellett lennie egész éjszaka, és csak reggelre kelve csukhatták be, ez pedig igen érdekes gondolatsor csíráját ültette el a fejemben. Nem akadtam olyan körülményre, amely megengedte volna, hogy a gyilkosnak szándékában álljon bezárnia az ablakot. Az szolgált volna elınyére inkább, ha nyitva hagyta volna, ekként utalva arra, hogy a gyilkosnak feltétlenül az ablakon keresztül kellett távoznia – már amennyiben az öngyilkosságot nem hajlandók elfogadni egyedüli és üdvözítı megoldásként. Természetesen a csavargó beszámolója, mihelyt meghallottam, megerısítette ezt a feltételezésemet. İ ugyanis sohasem hallgathatta volna ki azt a bizonyos beszélgetést, hacsak az ablak nem volt nyitva. 
 	– Ragyogó! – ismertem el ıszintén. – És most mit szólna egy jó teához? 
 	– Jaj, de nagyon angol tud maga lenni néha, Hastings! – mondta Poirot aprócska sóhajjal. 
 	– Az ugyebár nemigen valószínő, hogy kaphatnék errefelé egy pohárka siropot?... 

 	DARÁZSFÉSZEK 
 	
 	John Hamson éppen kilépett a házból. Elidızött egy percig a teraszon, ahonnan a kertre lehetett látni. Magas férfi volt sápadt, vékony arccal. Többnyire marcona kifejezés ült rajta, ám amikor – mint most is – férfias vonásai mosolyban oldódtak fel, volt benne valami végtelenül rokonszenves. 
 	John Harrison élt-halt a kertjéért, az pedig sohasem volt olyan káprázatos, mint ezen az augusztusi bágyadt nyári estén. A futórózsák még teljes szépségükben pompáztak; a borsóka-virág illata betöltötte a levegıt. 
 	Harrison a jól ismert csikorgó hangra hevesen hátrakapta a fejét. Vajon ki lépett be a kertkapun? Egy pillanat múlva határ talán meglepetés ült ki az- arcára, mivel az ösvényen közelgı piperkıc figura a legutolsó volt, akire a világnak ebben a csücskében számított. 
 	– Micsoda meglepetés – kiáltott fel Harrison –, Monsieur Poirot! 
 	És valóban: a híres Hercule Poirot állt elıtte teljes életnagyságban, akinek nyomozói sikerei ismeretesek voltak világszerte. 
 	– Hát igen – szólalt meg a vendég –, kétségkívül az vagyok. Ön valamikor azt mondta nekem: ,,Ha egyszer elvetıdnék erre mifelénk, ugorjon be hozzánk!" Ezúttal szaván fogtam. 
 	Íme, itt vagyok! 
 	– Hálás is vagyok ezért – mondta Harrison barátságosan. – Foglaljon helyet, és igyunk a régi szép idıkre! 
 	Szívélyes kézmozdulattal a verandán álló asztal felé terelte vendégét, ahol válogatott italokkal teli palackok várták glédában, hogy valaki végre megízlelje ıket. 
 	– Én tartozom köszönettel önnek – bókolt Poirot, azzal lehuppant az egyik fonott székre. – Ha nem tévedek, nem tart itthon siropot? Ha nem, hát nem. Gondoltam. Akkor egy sima szódát kérnék – whisky nélkül. – Majd, miközben a másik elétett egy poharat, mély ér zéssel megjegyezte: – Alas, lekonyult a bajuszom... A hıség teszi! 
 	– Mi szél hozta erre, ahol a madár sem jár? – kérdezte Harrison, miközben maga is helyet foglalt vendége mellett. – Kellemes idıtöltés? 
 	– Nem, mon ami, üzlet. 
 	– Üz-let??? Ebben a porfészekben? 
 	Poirot komolyan rábólintott. 
 	– Hát igen, barátom, nem minden bőntényt követnek el szabadtéri elıadás keretében, ezt ugyebár elismeri? 
 	Partnere göcögve nevetett: 
 	– Azt hiszem, ez meglehetısen ostoba megjegyzés volt részemrıl. De hát milyen bőntényt követtek el itt, az Isten háta mögött, ha nem vagyok indiszkrét? 
 	– Nem, egyáltalán nem – hörpintett egyet a detektív italából. – Voltaképpen inkább örömömre szolgál, hogy rákérdezett. 
 	Harrison szeme csillogni kezdett az érdeklıdéstıl. Mintha valami furcsát észlelt volna a másik viselkedésében. 
 	– Az elıbb ugye valami olyasmit mondott, hogy egy bőnügyön dolgozik – tapogatózott tétován a téma körül. – Súlyos bőntényrıl van szó? 
 	– A létezı legsúlyosabbak egyikérıl. 
 	– Úgy érti... 
 	– Gyilkosságról. 
 	Poirot olyan komoran ejtette ki ezt a bizonyos szót, hogy Harrison hátrahıkölt. A nyomozó ismét ráemelte a tekintetét, amiben megint ott volt az a különös árnyalat, amit Harrison egyelıre nem tudott hová tenni. Végül így szólt: 
 	– De én hírét sem hallottam gyilkosságnak. 
 	– Nem is – bólintott Poirot –, ön nem hallhatott róla. 
 	
 	– Kit gyilkoltak meg? 
 	– Egyelıre – biztosította Hercule Poirot – senkit az égvilágon. 
 	– Hogyan??? 
 	– Ezért mondtam az imént, hogy az eset nem juthatott még az ön fülébe. Tudniillik egy olyan bőnesetet vizsgálok, amelyet még nem követtek el. 
 	– Ugyan már, ennek így semmi teteje! 
 	– Én nem mondanám. Ha az ember egy gyilkosságot még az elıtt nyomoz-ki, minthogy azt, elkövetnék, még mindig ezerszer jobb, mintha utólag tenné meg. Az ember fia akár még – 
 	de ez persze csak egy apró ötletecske – meg is akadályozhatja. 
 	Harrison úgy bámult vendégére, mint borjú az újkapura. 
 	– Ugye csak tréfál, Monsieur Poirot? Csípjen meg! 
 	– Még sohasem voltam komolyabb... 
 	– Ön tehát tényleg meg van gyızıdve róla, hogy itt hamarosan el fognak követni egy gyilkosságot? Ó, ez teljesen abszurd, feltételezés! 
 	Hercule Poirot befejezte a mondatot anélkül, hogy figyelemre méltatta volna a közbekiáltást: 
 	– ...hacsak nekünk nem sikerül megakadályoznunk. Igen, mon ami,  erre szerettem volna kilyukadni. 
 	– Hogyhogy nekünk? 
 	– Jól hallotta. Szükségem lesz az együttmőködésére. 
 	– Akkor hát ennek köszönhetem a látogatását? 
 	Poirot újfent rápillantott: tekintetében megint ott volt az a megnevezhetetlen valami, amitıl Harrison egyre kényelmetlenebbül érezte magát. 
 	– Azért jöttem el idáig, Monsieur Harrison, mert én... hm... igen kedvelem önt. 
 	Majd teljesen más hangnemben hozzátette: 
 	– Látom, Monsieur Harrison, van itt egy darázsfészek. Ideje lenne felszámolnia. 
 	A váratlan témaváltástól Harrison szemöldöke felszaladt a homlokára. Követte Poirot tekintetét, és zavartan válaszolt: 
 	– Ami azt illeti, már régóta készülök rá. Helyesebben az ifjabb Langton. Emlékszik Claude Langtonra? Ö is részt vett azon a vacsorán, ahol megismerkedtem önnel. Ma este átjön hozzám, hogy elpusztítsa a darazsakat. Úgy látom, lelkesedik a dologért. 
 	– Á – kapott rajta Poirot –, no és hogyan szándékozik hozzáfogni? 
 	– Benzinnel és a kerti slaggal. Áthozza a saját locsolócsövét is; annak szerencsésebb a mérete, mint az enyémnek. 
 	– Ha jól tudom, létezik másféle eljárás is? – firtatta Poirot. – Ciánkálival. 
 	Harrison némiképp megütközve pillantott rá: 
 	– Hogyne, hogyne, de az meglehetısen veszélyes anyag. Kockázatos ilyesmit tartani a háznál. 
 	Poirot komoran bólintott: 
 	– Ahogy mondja, barátom, halálos méreg. – Várt egy darabig, majd megismételte: – 
 	Halálos méreg. 
 	– Hasznos egy szer, ha az ember el akarja tenni az anyósát láb alól, nemdebár? – 
 	kedélyeskedett Harrison. 
 	Ám Hercule Poirot komoly maradt. 
 	– És ön egészen bizonyos benne, Monsieur Harrison, hogy Monsieur Langton benzinnel kívánja felszámolni az ön darázsfészkét? 
 	– Ebben egészen biztos vagyok. De miért? 
 	– Valami szöget ütött a fejem fölé. Ma délután ugyanis átruccantam Barchesterbe a gyógyszertárba. Az egyik recept okán alá kellett írnom a méregkönyvet. Felfigyeltem az utolsó tételre. Ciánkáliról szólt, aláírója pedig nem volt más, mint Claude Langton. Harrison csak bámult: 
 	– Ez aztán a különös – szólalt meg nagy sokára. – A minap éppen Langton szájából hallottam, hogy álmában sem akarná ezt a szert alkalmazni; tulajdonképpen azt is mondta még, hogy ilyesmit nem is lenne szabad árusítani erre a célra. 
 	Poirot kipillantott a kert felett. Hangja igen halk volt, amikor megkérdezte: 
 	– Kedveli ön Langtont? 
 	A másik összerezzent. A kérdés valahogy teljesen készületlenül érte. 
 	– Én... ami azt illeti... hogy is mondjam... természetesen kedvelem. Miért ne kedvelném? 
 	– Egyszerően csak kíváncsi voltam – jelentette ki Poirot nemes egyszerőséggel –, hogy kedveli-e. 
 	Mivel azonban vendéglátója nem adott választ, folytatta: 
 	– Érdekelne továbbá az is, hogy vajon ı kedveli-e önt? 
 	– Hová akar kilyukadni, Monsieur Poirot? Tartogat valamit a számomra, aminek képtelen vagyok rájönni a nyitjára. 
 	– Akkor nyílt lapokkal fogok játszani, ön jegyben jár valakivel, Monsieur Harrison. Miss Molly Deane-t én is ismerem. Rendkívül bájos és szép ifjú hölgy. Mielıtt az ön menyasszonya lett volna, Claude Langtonnal járt jegyben. Azután elhagyta ıt az ön kedvéért. 
 	Harrison bólintott. 
 	– Most ne feszegessük, mi késztette erre a hölgyet; lehetséges, hogy igaza volt. De egyet mondhatok: nem kell hozzá különösebben élénk képzelıerı, hogy feltételezzük: Langton nem felejtette el a dolgot, korántsem biztos, hogy elásta a csatabárdot. 
 	– Téved, kedves Monsieur Poirot. Esküszöm önnek, hogy Langton sportember; férfi módjára viselte a csapást. Igazán bámulatra méltóan barátian viseltetik irányomban – nem gördített akadályt az utamba. 
 	– És ez önnek fel sem tőnik? Azt mondja: „bámulatra méltóan", de ön nem bámul el ezen? 
 	– Ezt meg hogy érti, Monsieur Poirot? 
 	– Úgy értem – felelte Poirot, és hangjába új árnyalat vegyült –, hogy egy ember el is palástolhatja a győlöletét, mintegy jégre teheti ıket, mígnem elérkezettnek látja az idıt. 
 	– Győlöletét? – Harrison harsányan felnevetett, miközben ingatta a fejét. 
 	– Jaj, micsoda fafejő nép is az angol! – sóhajtott fel Poirot. – Azt képzelik, mindenkit rá tudnak szedni, de önöket ember fia be nem csaphatja. A „sportember", a „cimbora"… az aztán semmi rosszra sem képes! És mivel nemcsak buták, de bátrak is, olykor az életükkel fizetnek ezért, holott eléldegélhetnének az emberi kor legvégsı határáig. 
 	– Ön tehát figyelmeztetni akar valamire – mondta Harrison lassan. – Már látom: ez zavart végig, mióta csak beszélgetünk. Claude Langtonra akarja felhívni a figyelmemet. Azért fáradt el hozzám, hogy figyelmeztessen. 
 	Poirot rábólintott. Harrison hirtelen felpattant, mint teniszlabda a Szaharában a száraz évszakban. 
 	– Ön ırült, Monsieur Poirot! Végtére is Angliában vagyunk, vagy mi! A dolgok errefelé nem így mennek. A kikosarazott kérıknek nem tartozik kedvenc vasárnap délelıtti szórakozásaik közé, hogy vetélytársaikat hátbadöfködjék vagy méreggel szabaduljanak meg tılük. És  jócskán melléfogott Langtonnal kapcsolatban is. Az a fickó még a légynek sem lenne képes ártani. 
 	– Én nem legyekben utazom – Poirot kevélyen felszegte a fejét. – És  dacára annak, hogy ön szerint az a jóember egyetlen életet sem tudna kioltani, kérem, ne feledkezzék meg arról az aprócska, ám cseppet sem elhanyagolható tényrıl, hogy ez a kedves, jámbor Monsieur Langton éppen ezernyi boldogan zümmögı kicsiny rovart készül hidegvérrel eltenni láb alól. 
 	Harrison nem kapkodta el a válaszát. A pöttöm detektív viszont szintén felugrott kényelmes nádszékébıl. Odalépett barátjához, és rátette a kezét a vállára. Annyira fel volt villanyozva, hogy szinte megrázta az óriást, és a fülébe súgta: 
 	– Fel a fejjel, kedves barátom, szedje össze magát! És nézze csak; nézzen arra, ahová mutatok! Ott, a parton, annak a fának a gyökerét. Látja, a darazsak hazatérnek a fészkükbe, vége a napnak. Egy óra sem telik bele, és eljön számukra a végítélet napja – ám ık errıl mit sem sejtenek. Nincs, aki közölhetné velük. Úgy látszik, nekik nincs meg a maguk Hercule Poirot-juk. Mint mondottam volt, Monsieur Harrison, üzleti ügy szólított erre. Én gyilkosságban utazom. És az én dolgom kideríteni akkor is, ha még meg sem történt, ugyanúgy, mintha már elkövették volna annak rendje-módja szerint. Hány óra tájban szándékozik Monsieur Langton átfáradni emiatt a darázsiészek miatt? 
 	– Langton sohasem... 
 	– Tehát hánykor? 
 	– Kilenc fele. De én mondom önnek, teljesen rossz úton jár. Langton sohasem... 
 	– Önök angolok javíthatatlanok! – kapott a fejéhez Poirot szenvedélyesen. Azzal felkapta a kalapját és a sétapálcáját, s megindult lefelé az ösvényen, válla felett mintegy hátravetve a végszót: 
 	– Nem állok le vitatkozni önnel. Csak magamat hergelném fel vele. De arra mérget vehet: kilenc órakor én is a tetthelyen leszek!!! 
 	Harrison szóra nyitotta száját, de Poirot megint résen volt: 
 	– Tudom, mit akar mondani: hogy Langton sohasem, s a többi, s a többi. Ó, a derék Langton sohasem! No de mindegy, kilenckor újra eljövök. Be kell vallanom, élvezni fogom, hogy így fejezzem ki magam –, igenis élvezni fogom, hogy végignézzem ezt az irtóháborút! 
 	Egy újabb nemes angol sportág! 
 	A választ be sem várva fürgén lekocogott az ösvényen, át a kerítéskapun, ami ismét megcsikordult. Mihelyt kívül került, léptei lassúb-bodni kezdtek. Élénksége lelohadt, arca komor és zavart kifejezést öltött. Zsebébıl kihúzta hő kronométerét, és elgondolkozva tanulmányozta. A mutatók tanúbizonysága szerint nyolc óra múlt tíz perccel. 
 	– Több, mint háromnegyed óra még – mormolta. – Nem tudom, várjak-e még. 
 	Ekkor már szinte egy helyben toporgott; úgy tőnt, már-már visszafordul. Halvány balsejtelem fogta el. De eltökélten lerázta magáról, mint kutya a vizet, és céltudatosan tovább baktatott a falu irányába. Arca azonban továbbra is aggodalmas maradt, s néha-néha megrázta a fejét, mint aki nincs maradéktalanul megelégedve valamivel. 
 	A mutató még nem érte el a kilencest, mikor ismét a kertkapuhoz ért. Tiszta, csendes este volt; levél sem rezdült a fákon. Am mégis, valami baljóslatú lógott a levegıben, akár vihar elıtt, szélcsend idején. 
 	Poirot szaporázni kezdte a lépteit. Fejében megszólalt a riasztócsengı – különös bizonytalanságérzés fogta el. Tartott tıle, hogy aggodalma nem maradt alaptalan. 
 	Ebben a pillanatban kitárult a kertkapu, és Claude Langton lépett ki fürgén az útra. Amikor megpillantotta Poirot-t, lassított: 
 	– Ó... öö... jó estét! 
 	– Jó estét, Monsieur Langton! Korábban Irkezett. 
 	Langton rámeredt: 
 	– Nem értem, mirıl beszél. 
 	– Már végzett a darázsfészekkel? 
 	– Ami azt illeti, nem egészen. 
 	– Ó! – dorombolta behízelgı hangon Poirot. – Tehát nem irtotta ki a darázsfészket. Akkor mit csinált? 
 	– Semmi különöset, éppen csak leültem pár szót váltani az öreg Harrisonnal. És most, ha megbocsát, Monsieur Poirot, sietnem kell. Sejtelmem sem volt róla, hogy önt errefelé vezérelte a sors. 
 	– Tudja, erre akadt dolgom. 
 	
 	– Ó! Hát akkor – Harrisont a teraszon találja. Sajnálom, de most mennem kell. 
 	Azzal elsietett. Poirot utánanézett. Ideges fiatalember, jóképő, de az álla gyengeségre vall! 
 	– Tehát a teraszon – dörmögte Poirot. 
 	– Hiszi a piszi. – Belökte a kertkaput, hogy megint átvágjon a kerten. Harrison az asztalnál üldögélt. Mozdulatlan volt, még csak a fejét sem fordította hátra, amikor Poirot köze ledett felé. 
 	– Ó! Mon ami –  szólalt meg Poirot. – Jól érzi magát? 
 	Szavait hosszú csend követte, majd Harrison különös, kábult hangon visszakérdezett: 
 	– Mit is mondott az elıbb? 
 	– Azt kérdeztem: jól van-e. 
 	– Hogy jól-e? Hogyne, remekül. Miért ne lennék? 
 	– Nincs rosszul egy kicsit? Akkor jó! 
 	– Márminthogy rosszul? Mitıl? 
 	– A mosószódától. Hamson hirtelen felélénkült: 
 	– Micsoda? Mosószóda? Hogy érti? 
 	Poirot bocsánatkérı mozdulatot tett: 
 	– Szánom-bánom, de a szükség úgy hozta, hogy szemernyit be kellett csempésznem az ön zsebébe. 
 	– Ön mosószódát rakott a zsebembe? De hát a jó ég áldja meg, minek??? 
 	Harrison csak ámult és bámult. Poirot halkan és szenvtelenül beszélt, mint a tanár, amikor leereszkedik a kócos kis nebuló szintjére: 
 	– Annak, hogy az ember nyomozó, a hátrányain kívül vannak azért elınyei is, például nemegy bőnözı baráttal dicsekedhetem. A bőnözık rengeteg szerfölött érdekes és különleges dologra is megtaníthatják a szorgalmas detektívet. Volt egyszer, hol nem volt, volt egyszer egy kis zsebtolvaj – engem különösen érdekelt a fickó, mivel egy ízben megvádolták valamivel, amit nem követett el –, én pedig megszabadítottam öt szorult helyzetébıl. És mivel ı mind a mai napig igen hálás ezért nekem, úgy fizeti vissza, ahogyan tudja: azaz megismertet az elképzelhetı legrafináltabb trükkjeivel. 
 	– Ezért aztán bármikor el tudom emelni valakinek a pénztárcáját – úgy, hogy az illetı még csak nem is sejti. Az egyik kezemet a vállára teszem, lekötöm a figyelmét, ı pedig közben nem vesz észre semmit. De ezt meg tudom csinálni úgy is, hogy kicserélem zsebének tartalmát arra, ami az én zsebemben van; így került a mi jámbor Langton barátunk zsebébe a mosószóda. 
 	– Tudja, barátom – folytatta Poirot elmerengve –, ha az ember a keze ügyében szeretné tartani a nála levı mérget, hogy a lehetı legakkurátusabban belepottyanthassa a másik poharába, anélkül, hogy az bármit is gyanítana, akkor minden valószínőség szerint a jobb kabátzsebébe fogja elrejteni; más hely nem felelne meg erre a célra. Tudtam, hogy ott találom. 
 	Belesüllyesztette a kezét a zakója zsebébe, s néhány fehér, darabos kristályt varázsolt elı belıle. 
 	– Igencsak veszélyes – mormolta – ilyesmit csak így... szabadon hordani magunknál. 
 	Teljes léleknyugalommal, a kapkodás legcsekélyebb jele nélkül elıvett egy széles szájú üveget a másik zsebébıl. Beleejtette a kristályszemcséket, odalépett az asztalhoz, és teletöltötte az üveget tiszta vízzel. Ezután gondosan bedugaszolta, és addig rázogatta, amíg a kristályok fel nem olvadtak benne. Harrison megbabonázva bámulta. 
 	Elégedetten a kapott eredménnyel, Poirot odament a darázsfészekhez. Kivette a dugót, elfordította a fejét, és beleöntötte az oldatot a darázsfészekbe, majd hátralépett, és pár pillanatig némán szemlélte az eredményt. 
 	Néhány darázs még egy röpke pillanatra magához tért, hogy aztán utolsót dongva végleg elcsendesedjen. Mások kiröppentek még egy utolsó körre, aztán holtan potyogtak a földre azok is. Poirot pár percig figyelte ıket, majd bólintott, és visszament a verandára. 
 	– Gyors halál – mondta. – Egy pillanat és vége. 
 	Harrison végre rátalált a hangjára: 
 	– Mennyit tud? 
 	Poirot egyenesen barátja szemébe nézett: – Amint már elmondtam önnek, megláttam Claude Langton nevét a méregkönyvben. Amit viszont már nem közöltem önnel: közvetlenül utána összefutottam vele. Kiszedtem belıle, hogy az ön kérésére vásárolta a ciánkálit: hogy felszámolja a darázsfészket. Ezt némileg furcsállottam, barátom, mivel visszaemlékeztem arra a bizonyos vacsorára és az ön kirohanására, miszerint a benzines módszer az egyedüli és csalhatatlan, és hogy a cián vásárlását be kellene tiltani mint veszélyes és szükségtelen anyagot. 
 	– Folytassa csak! 
 	– Tudtam mást is. Láttam Claude Langtont és Molly Deane-t édes kettesben, miközben azt hitték, távol vannak a világ szeme elıl. Azt ugyan nem tudom, milyen szerelmi civódás okozta köztük az átmeneti szakítást, az ön karjaiba hajtva ezzel a szépséges Mollyt, azonban a vak is láthatta: a félreértést tisztázták, Miss Deane pedig visszatért szerelméhez. 
 	– Folytassa! 
 	– Sıt még volt valami a tarsolyomban, kedves barátom. A minap dolgom akadt a Harley Streeten, és megpillantottam önt, amint kilép az egyik specialista kapuján. Ismerem az illetı orvost, tudom, milyen betegségekre szakosodott, és olvastam az ön arcára kirajzolódó gondolatokból. Csupán egyszer, talán ha kétszer találkoztam életem során ezzel az arckifejezéssel, és mit mondjak, nehéz összetéveszteni. Egy halálraítélt embert láttam magam elıtt. Igazam van, ugye? 
 	– Tökéletesen. Két hónapot jósolt nekem. 
 	– Ön nem láthatott engem, barátom, hiszen mással volt tele a feje. Láttam azonban valami egyebet is az arcán: valamit, amirıl ma délután azt mondtam, hogy sokan megpróbálják elrejteni mások szeme elöl. Győlöletet láttam rajta, barátom. Nem vette a fáradságot, hogy véka alá rejtse, hiszen azt hitte, a kutya sem figyeli. 
 	– Egyre érdekesebb – vetette közbe elismerıen Harrison. 
 	– Nem sok van már hátra. Eljöttem ide, megláttam Langton nevét a méregkönyvben, miként önnek is beszámoltam róla, összetalálkoztam vele, végül felkerestem önt. Felállítottam pár csapdát is. Ön tagadta, hogy valaha is megkérte volna Langtont arra, hogy szerezzen be ciánkálit, inkább nem tudott hová lenni az álmélkodástól, amikor meghallotta, hogy Langton így tett. Elıször meghökkent látogatásomon, de aztán hamar feltalálta magát, és szorgalmasan élesztgette a gyanúmat. Magától Langtontól tudtam, hogy fél kilencet beszéltek meg. Ön viszont kilenc órát mondott nekem, hogy mire befutok, már mindenen túllegyen, így hát lassan összeállt a kép. 
 	– Miért kellett idejönnie? – kiáltott fel Harrison. – Bárcsak maradt volna a búbánatban! 
 	Poirot kihúzta magát: 
 	– Megmondtam: én gyilkosságban utazom. 
 	– Gyilkosság? Talán inkább öngyilkosságot akart mondani! 
 	– Nem – Poirot hangja határozottan és tisztán csengett, – Bizony gyilkosságot mondtam. 
 	Az ön halála gyors és könnyő lett volna, ám az a halál, amit Langtonnak szánt, a legszörnyőbb halál lett volna, ami csak embernek kijuthat. A mérget ö vásárolta meg; átjön önhöz, és kettesben vannak. Önt hirtelen éri a halál, a ciánt megtalálják a poharában, Claude Langtont pedig felakasztják. Ördögi terv! Harrison újra felnyögött: 
 	– Miért jött ide? Mit akar? 
 	– Egyszer már megmondtam, de van még más okom is rá. Kedveltem önt. Hallgasson rám, mon ami, ön halálra van ítélve; elvesztette az imádott lány szerelmét, azonban egyet meg kell hagyni: ön minden, csak nem gyilkos. Mondja a szemembe: örül vagy sajnálja inkább, hogy itt vagyok? 
 	Egy pillanatig néma csendben ültek, azután Harrison kihúzta magát. Arcára újfajta méltóság telepedett: annak a férfinak a méltósága, akinek sikerült legyıznie önmagát. Kezet nyújtott Poirot-nak az asztal fölött: 
 	– Istennek hála, hogy eljött! – kiáltotta. – Ó, Istenem, köszönöm, hogy elküldted ıt hozzám! 
 	
 	A LEFÁTYOLOZOTT HÖLGY 
 	
 	Nem kerülte el a figyelmemet, hogy az utóbbi idıben Poirot egyre elégedetlenebb és nyugtalanabb. Ez idı tájt nem akadt egyetlenegy valamirevaló megbízásunk sem, amelynek kapcsán apró termető barátom tanúbizonyságot tehetett volna remek észjárásáról és csalhatatlan logikájáról. Olyannyira, hogy ezen a reggelen egy türelmetlen „Piha!" 
 	kíséretében tette le az újságot, mely egyébként kedvenc felhorkanása volt, és a megtévesztésig úgy hangzott, mint egy dühödt macska méltatlankodása. 
 	– Félnek tılem, Hastings! Az ön dicsı Angliájának alvilága valósággal retteg tılem! No persze, amikor felbukkan a kandúr, az egereknek egy árva falatka sajt nem sok, annyi sem jut! 
 	– Szerény véleményem szerint jórészük még csak nem is sejti, hogy ön a világon van – 
 	jegyeztem meg elnézı mosoly kíséretében. 
 	Poirot szemrehányó pillantást vetett rám. Barátom ugyanis váltig meg volt gyızıdve arról, hogy széles e világon becses személye képezi a legfıbb beszédtémát. Tagadhatatlanul szert tett némi hírnévre Londonban, de hogy rettegésben tartotta volna az alvilágot – nos, ezt erısen kétségbe vontam. 
 	– Mi hír arról az ékszer rablásról, amit nemrégiben követtek el a Bond Streeten fényes nappal? – kérdeztem. 
 	– Jó kis coup –  válaszolta Poirot elismerıen –, bár ez nem az én szakterületem. Pas de jinesse, seulement de l'audace!  Egy férfi ólmosbottal bezúzta valamelyik ékszerbolt kirakatát, és elemelt jó pár értékes drágakövet. A derék polgárok késedelem nélkül nyakon csípték az elkövetıt, és nyomban ott termett egy rendır is. Elég az hozzá, hogy tetten érték a fickót, és meg is találták nála az ékszereket. A tolvajt bekísérték az ırszobára, ahol azonban kiderült, hogy csupa értéktelen hamisítvány az egész zsákmány. A valódi köveket ugyanis még idejekorán odacsúsztatta a cinkosának – az imént említett derék polgárok egyikének. 
 	Kétségkívül rács mögé kerül a jómadár – de amikor kiszabadul, rámosolyog a szerencse. Igen, egészen jól kifundálták a dolgot! Én persze jobban csinálnám. Néha Hastings, kifejezetten sajnálom, hogy a bőn esküdt ellensége vagyok. Olykor ellenállhatatlan vágyat érzek, hogy kijátszani a törvényt – no persze csak a változatosság kedvéért. 
 	– Fel a fejjel, Poirot! Hiszen ön is tudja, hogy egyedülálló tehetségnek számít a maga szakterületén. 
 	– És ugyan milyen fogásra van kilátás az én felségvizeimen? 
 	Felkaptam az újságot. 
 	– Itt van például mindjárt egy titokzatos eset: Hollandiában meggyilkoltak egy angol férfit. 
 	– Az olcsó hírveréshez kétségkívül értenek – de aztán kiderül, hogy az illetı túlkoros halkonzervet evett, és a halál teljesen természetes módon állt be. 
 	– Na persze, ha mindenáron kötözködni akar. 
 	– Tiens! –  kiáltott fel Poirot, aki utóbb az ablak mellett állva múlatta az idıt. – Egy 
 	„sőrőn lefátyolozott hölgy"! Ráadásul éppen idetart. Mintha csak egy regény lapjairól lépett volna le! Feljön a lépcsın, megrántja a csengıt – csakis azért jöhet, hogy kikérje a tanácsunkat. Ebbıl még lehet valami! Ha egy nı ennyire fiatal és csinos, eszébe sem jut, hogy elfátyolozza az arcát – hacsak nincs rá valami különös oka! 
 	Egy perccel késıbb látogatónk már be is bocsáttatott. Ahogyan Poirot megjegyezte, arcát sőrő fátyol rejtette el a kíváncsi tekintetek elıl. Vonásait mindaddig nem lehetett kivenni, míg csak fel nem lebbentette a fekete spanyol csipkét. Ekkor azonban magam is meggyızıdhettem róla, hogy Poirot nem tévedett, az ifjú hölgy valóban kivételesen szép volt. Arcát szıke haj keretezte, melyhez pompásan illett kék szeme. Választékos, drága öltözéke láttán nyomban arra a következtetésre jutottam, hogy csakis a társadalom felsı régióihoz tartozhat. 
 	– Monsieur Poirot – mondta a fiatal nı lágy, dallamos hangon –, igen nagy bajban vagyok. Nemigen hiszem, hogy segíthet rajtam, de mivel csodákat mesélnek a képességeirıl, mégiscsak felkerestem önt, hogy végsı kétségbeesésemben arra kérjem, kísérelje meg a lehetetlent. 
 	– A lehetetlent! – ez csak a kedvemre való feladat – szólt közbe Poirot. – Bocsásson meg, mademoiselle, és folytassa. 
 	Bájos vendégünk habozott kissé. 
 	– De feltétlenül ıszintének kell lennie – tette hozzá Poirot. – A legapróbb részletet sem szabad elhallgatnia elılem. 
 	– Megbízom önben – szólalt meg hirtelen a lány. – Feltételezem, hallott Lady Millicentrıl. 
 	Élénk érdeklıdéssel kaptam fel a fejemet. 
 	– Alig néhány napja jelentették be Lady Millicent és Southshire ifjú hercegének eljegyzését. A leendı ara egy vékonypénzu ír fırend ötödik leányaként látta meg a napvilágot, Southshire hercege pedig az egyik legjobb partinak számított Angliában. 
 	– Lady Millicent vagyok – folytatta a lány. – Valószínőleg ön is olvasott az eljegy zésemrıl. Én lehetnék a legboldogabb teremtés kerek e világon, de ó, M. Poirot borzalmas bajba keveredtem. Felbukkant az életemben egy férfi, egy velejéig gonosz alak – a neve Lavington; aki – nem is tudom, hogyan mondjam el önnek... Szóval van egy levél, amelyet valaha én írtam – akkoriban nem voltam több tizenhat évesnél, és ez a férfi – ez a férfi... 
 	– A szóban forgó levelet ennek a Mr. Lavingtonnak írta? 
 	– Ó, nem – nem neki! Egy fiatal katonának – nagyon szerelmes voltam belé –, aztán ı elesett a háborúban. 
 	– Értem – mondta Poirot szelíden. 
 	– Csak egy ostoba kis levél, kissé bizalmas hangvételő talán – de higgye el nekem, semmiképpen sem több ennél. Viszont elıfordul benne néhány olyan kifejezés – nos, amelyeket másként is lehet értelmezni. 
 	– Értem – válaszolta Poirot. – És ez a levél most Mr. Lavington kezébe került. 
 	– Igen, és ez a férfi azzal fenyeget, hogy elküldi a hercegnek – hacsak nem fizetek neki egy hatalmas összeget, akkora summát, amit képtelen vagyok elıteremteni. 
 	– A mocskos gazember! – kiáltottam közbe. – Bocsásson meg Lady Millicent. 
 	– Nem lenne okosabb, ha feltárná a helyzetet a jövendıbelije elıtt? 
 	– Nincs hozzá bátorságom, M. Poirot féltékeny, gyanakvó és hajlamos hitelt adni a rágalmaknak. Ez esetben azonnal fel kellene bontanom az eljegyzésemet. 
 	– Szegény teremtés – mondta Poirot mély együttérzéssel. – És mit óhajt tılem, milady? 
 	– Azt gondoltam, esetleg megkérném Mr. Lavingtont, hogy keresse fel önt. 
 	Megmondanám neki, felhatalmaztam önt arra, hogy tárgyaljon vele az ügyemben. Talán ön el tudja érni, hogy leszállítsa a követelését. 
 	– Mekkora összeget említett? 
 	– Húszezer fontot – merı képtelenség! Kétlem, hogy akár ezret is össze tudnék szedni. 
 	– Valószínőleg sokan szívesen kölcsönadnának önnek, tekintettel közelgı esküvıjére – 
 	nem valószínő azonban, hogy ily módon az összeg felét is elı tudná teremteni. Mi több – eh, bien,  elfogadhatatlan számomra, hogy fizessen! Nem, Hercule Poirot zsenialitása két vállra fekteti az ön ellenfelét. Küldje el hozzám Lavingtont. Elképzelhetınek tartja, hogy elhozza magával a levelet? 
 	A lány megrázta a fejét. 
 	– Nem hiszem. Óvatosabb annál. 
 	– Arra gondolok, hogy minden kétséget kizáróan a birtokában van-e a levél. 
 	– Megmutatta nekem, amikor felkerestem a házában. 
 	– Elment hozzá? Ez nem volt okos lépés öntıl, milady. 
 	– Azt mondja? Annyira kétségbe voltam esve. Amellett reméltem, hogy könyörgésem megolvasztja a jeget a szíve körül. 
 	– Oh, la, la!  Az ilyen Lavington-féleket nemigen hatják meg a könnyek. Sıt ezzel csak lovat adott alá, mert ilyenformán megbizonyosodott felıle, milyen fontos az ön számára ez a dokumentum. Hol lakik ez a, nos, ez a kiváló úriember? 
 	– Buona Vistában, Wimbledonban. Sötétedés után mentem el hozzá. 
 	Poirot felsóhajtott. 
 	– Közöltem vele, hogy végsı esetben a rendırséghez fordulok, de ı gúnyosan kikacagott. 
 	„Mindazonáltal, kedves Lady Millicent, cselekedjék belátása szerint", tette hozzá. 
 	– Igen, ez az ügy aligha tartozik a rendırségre – dörmögte Poirot a bajsza alatt. 
 	– Aztán Lavington így folytatta: „Feltételezem azonban, hogy ön okosabb annál. Nézze, itt van az ön levele – ebben a kis kínai dobozban tartom. Mellesleg ördöngösen ügyes kis szerkezet!" – és elém tartotta a levelei, hogy valódiságáról kétséget kizáróan megbizonyosodhassam. Megpróbáltam kiragadni a kezébıl, de gyorsabb volt nálam. 
 	Összehajtotta a levelet és elrejtette a kínai doboz mélyén. „Itt biztos helyen lesz, ezért kezeskedem", mondta. 
 	„Magának a dobozkának pedig még ennél is agyafúrtabb helyet találtam, hogy ön sohase találhassa meg." Ekkor tekintetem a kis faliszéfre tévedt, de ó" csak a fejét rázta és kinevetett. 
 	„Ennél biztosabb helyem van." Ö, hogy milyen kegyetlen az az ember! M. Poirot," gondolja, hogy tud nekem segíteni? 
 	– Bízzon Poirot papában! Megtalálom a módját. 
 	E bátorító szavak kétségtelenül hatásosan hangzottak, morfondíroztam magamban, miközben Poirot gálánsán lekísérte bájos ügyfelünket, de az volt a benyomásom, ez az ügy bizony kemény dió lesz. Ezt meg is mondtam Poirot-nak, amikor visszajött. Ö pedig szomorkásán rábólintott. 
 	– Igen – a megoldás ezúttal nem böki ki a szemünket. Ez. a fickó, ez a Mr. Lavington egyelıre a kezében tartja a gyeplıt. És e pillanatban fogalmam sincs, hogy hogyan kaparintsuk meg tıle. 
 	
 	Mr. Lavington annak rendje és módja szerint még aznap délután felkeresett bennünket. Lady Millicent szavai megfeleltek a valóságnak, amennyiben visszataszító alaknak írta le látogatónkat. Erıs bizsergést éreztem a talpamban, és a legszívesebben letaszítottam volna a lépcsın. Modora fennhéjázó és erıszakos volt, gúny tárgyává tette Poirot nemes javaslatait, és áltálában úgy viselkedett, mint aki nagyon biztos a dolgában. Ugyanakkor észrevettem, hogy Poirot ezúttal messze alulmúlta magát. Félénk volt és levert. 
 	– Nos, uraim – vetette oda Lavington foghegyrıl, és máris vette a kalapját –, nem igen jutottunk elıbbre. A helyzet tehát a következı: némi engedményt teszek Lady Millicentnek, tekintettel a szóban forgó hölgy rendkívüli bájaira. – Hamiskásan rákacsintott Poirot-ra. – Maradjunk tizennyolcezerben. Még ma elutazom Párizsba – van ott egy kis elintézetlen üzleti ügyem. Kedden jövök vissza. 
 	Ha aznap estig nem szurkolják le nekem a pénzt, a levelet eljuttatom a herceghez. Ne áltassanak azzal, hogy Lady Millicent nem képes elıteremteni a pénzt! Jó néhány jobb körökbıl való barátja akad, akik szíves-örömest megragadják az alkalmat, hogy kisegítsenek egy ilyen csinos hölgyet némi kölcsönnel – persze csak ha a lady megfelelıképpen áll hozzá a dologhoz. 
 	Ekkor már lángolt az arcom a dühtıl, és félreérthetetlen lépést tettem elıre, de Lavington ahogy befejezte a mondatot, máris kiviharzott a szobából. 
 	– Édes Istenem! – kiáltottam fel. – Ezt nem hagyhatjuk annyiban! Bár úgy tőnik, önt teljesen lehengerelte ez a fickó. 
 	– Az ön'szíve színaranyból van, barátom, de ami a kis szürke agysejtjeit illeti, azok szánalomra méltó állapotban vannak. Nem állt szándékomban Mr. Lavingtont elkápráztatni a képességeimmel. Minél ostobábbnak tart, annál jobb! 
 	– Miért? 
 	– Hát nem különös, hogy éppen Lady Millicent látogatása elıtt fontolgattam, hogy törvényszegı lépéseket teszek? 
 	– Csak nem akar betörni annak a fickónak a házába, amíg nem tartózkodik otthon?! – 
 	kérdeztem levegı után kapkodva a meglepetéstıl. 
 	– Olykor zavarba ejtıen gyorsan kapcsol, Hastings. 
 	– És mi van, ha elvitte magával a levelet? 
 	Poirot megrázta a fejét. 
 	– Ez teljesen valószínőtlen. Természetesen megfelelı rejtekhelyet keresett neki valahol a házában, amelyrıl úgy véli, teljességgel hozzáférhetetlen. 
 	– Mikor hajtjuk végre az akciót? 
 	– Holnap éjjel. Tizenegy óra tájban indulunk. 
 	
 	A megbeszélt idıpontban útra készen álltam. Sötét ruhát öltöttem, a fejembe fekete sapkát nyomtam. Poirot elismerı pillantást vetett rám. 
 	– Látom, az alkalomhoz illıen öltözött – mustrálgatott. – De most- már induljunk. 
 	Földalattival megyünk Wimbledonba. 
 	– Nem viszünk magunkkal semmit? Pár jó szerszámot a betöréshez? 
 	– Kedves Hastingsem, Hereule Poirot sohasem alkalmaz ilyen visszataszító módszereket. 
 	E letorkolás után jobbnak láttam visszavonulni, de éberségem egy pillanatra sem lankadt. 
 	Pontban éjfélkor léptünk be a külvárosi villa, Buona Vista kertjébe. A ház csendes volt és sötét. Poirot egyenesen a ház túloldalára került, végül odalépett az egyik ablakhoz, és a legkisebb zajt sem ütve, felhúzta azt. Udvariasan betessékelt. 
 	– Honnan tudta, hogy ez az ablak nyitva lesz? – kérdeztem suttogva, mert ezt a mozzanatot felettébb rejtélyesnek találtam. 
 	– Onnan, hogy ma reggel elfőrészeltem a zárat. 
 	– Micsoda?! 
 	– Igen, igen, mi sem volt egyszerőbb ennél. Bebocsátást nyertem a házba, mivel felmutattam egy hamis névkártyát és Japp felügyelı hivatalos névjegyét. Azt mondtam, hogy a Scotland Yard ajánlott Mr. Lavington figyelmébe, és azért jöttem, hogy betörések ellen védelmet nyújtó biztonsági zárakat szereljek fel. A munkával el kell készülnöm, mire megbízóm visszaérkezik. A házvezetını lelkesen fogadott, mivel a közelmúltban két alkalommal s megkíséreltek behatolni a villába – úgy tőik, Mr. Lavington kliensei közül másoknak is eszébe jutott a mi kis ötletünk. Egyébként semmi értékeset nem vittek el. Ezután megvizsgáltam az összes ablakot, kisebb igazításokat tettem, és szigorúan meghagytam a személyzetnek, hogy ne nyúljanak az ablakokhoz holnap reggelig, mert a riasztót csatlakoztattam la hálózathoz, aztán elegánsan távoztam. 
 	– El kell ismernem, Poirot, ön nagyszerő koponya! 
 	– Mon ami,  igazán szóra sem érdemes. És most pedig munkára fel! A cselédek hálószobája a ház legfelsı emeletén van, így aztán nem kell tartanunk attól, hogy felzavarjuk ıket. 
 	– Gondolom, a széfet valamelyik falban rejtették el. 
 	– Széfet mondott? Szamárság! Verje ki a fejébıl! Mr. Lavington nem afféle fafejő fickó. 
 	Meg fogja látni, hogy sokkal rafináltabb trükkel van dolgunk, mint a széf. Mindenki a titkos faliszekrénykét keresi elıször. 
 	Ezután nekiláttunk, hogy szisztematikusan átkutassunk valamennyi lehetséges helyet. Pár óra leforgása alatt tővé tettük az egész házat, azonban fáradozásunkat nem koronázta siker. 
 	Észrevettem, hogy Poirot arcát egyre jobban elönti a düh. 
 	- Ah, sapristi,  méghogy valaki azt hiszi, hogy túljárhat Hercule Poirot eszén! Soha! 
 	
 	Most pedig higgadjunk le! Gondolkodjunk! Töprengjünk! Enfin!  Hadd dolgozzanak csak a szürke kis agysejtecskék! 
 	Elhallgatott pár pillanatra és szemöldökét felvonva erısen koncentrálni kezdett; kisvártatva felizzott szemében a jellegzetes zöld fény, amelyet már olyan jól ismertem. 
 	– Ó, én tökkelütött! A konyha! 
 	– Méghogy a konyha?! – tromfoltam le. – Szóba sem jöhet! Gondoljon a cselédekre! 
 	– Éppen ezért! Száz ember közül kilencvenkilenc szakasztott így érvelne. És pontosan emiatt kínál a konyha remek rejtekhelyet. Ráadásul úgyszólván kifogyhatatlan tárháza mindenféle, a háztartáshoz szükséges himihuminak. En avant! –  késedelem nélkül a konyhában a helyünk! 
 	Tamáskodóan ugyan, de barátommal tartottam és szórakozottan figyeltem, amint bekukkant a kenyértartó dobozba, sorra vallatja a serpenyıket, és bedugja a fejét a gáztőzhely sütıjébe. Amikor már kissé szédülni kezdtem a sürgölıdéstıl, bementem a dolgozószobába. 
 	A magam részérıl meg voltam gyızıdve, hogy ott és csakis ott lelhetünk rá a cache- ra. Pár percig keresgéltem, majd rádöbbentem, hogy már negyed öt van, és hamarosan ránk hajnalodik, úgyhogy visszatértem a konyhai traktushoz. 
 	Legnagyobb elképedésemre Poirot-t a szenestartály kellıs közepén találtam, eredetileg patyolattiszta, világos színő öltönye meglehetısen romos állapotban volt. 
 	Elfintorította az arcát, amikor meglátott. 
 	– Igen, barátom, legnagyobb szívfájdalmamra kisebb csorba esett a megjelenésemen. 
 	– Csak nem gondolja, hogy Lavington egy rakás szén alá rejtette a levelet? 
 	– Ha szíveskednék megerıltetni a szemét, talán észrevenné, hogy nem a szenet tettem vizsgálódásom tárgyává. 
 	Ekkor már csakugyan megpillantottam a szenestartály mögötti polcot, amelyen fahasábok sorakoztak takaros gúlába rendezgetve. 
 	Poirot bravúros ügyességgel emelte le egyiket a másik után. Egyszer csak fojtott hangon felkiáltott: 
 	– A kését, Hastings! 
 	Odanyújtottam a kért alkalmatosságot. Úgy tőnt nekem, mintha Poirot beleszúrta volna a kést az egyik fahasábba, mire az a következı pillanatban kettévált. Jól látszott mindkét fele, közepén üreget képeztek ki. Ebbıl a kis mélyedésbıl Poirot egy apró kínai fadobozt emelt ki. 
 	– Bámulatos! – kiáltottam fel elragadtatva. 
 	– Csak halkan, Hastings! Ne emelje fel a hangját! Most pedig kössük fel a nyúlcipıt, mert nyakunkon a hajnal! 
 	Becsúsztatta a dobozt a kezébe, könnyedén kiszökkent a széntárolóból, amennyire csak tudta, leporolta magáról a szénport. Aztán ahogyan jöttünk, ugyanúgy el is hagytuk a házat, és sietıs lépteinket London felé vettük. 
 	– Micsoda képtelen ötlet! – méltatlankodtam. – Bárki tőzre vethette volna azt a fahasábot. 
 	– Júliusban, Hastings? Arról nem is szólva, hogy ez a rönköcske a rakás alján lapult – ez aztán a zseniális rejtekhely! Ah, végre egy taxi! Meg sem állunk hazáig! Ránk fér egy kis mosdás, hogy aztán átadjuk magunkat a frissítı álomnak. 
 	Az izgalmakban bıvelkedı éjszaka után késın ébredtem. Már csaknem egy óra volt, amikor lekászálódtam a szalonba. Nem kis meglepetésemre Poirot már ott ült az egyik karosszékben, kényelmesen hátradılve, elıtte a kis kínai doboz, fedele felcsapva. 
 	Hamiskásan rám mosolygott és megpöccintette a kezében tartott levelet. 
 	– Igen, igaza volt, úgy értem Lady Millicentnek! A herceg aligha hunyt volna szemet e fölött a levélke fölött! Bizony elıfordul benne néhány szertelen kifejezés, mely két ember vonzalmát van hivatva érzékeltetni. Nem olvastam még ilyen túláradó megjegyzésekben bıvelkedı írást. 
 	– Valóban, Poirot? – kérdeztem, nem rejtvén véka alá felháborodásomat. – Szerintem nem kellett volna elolvasnia azt a levelet. Ez olyasmi, amire egy úriember sohasem vetemednék! 
 	– Csakhogy ezt Hercule Poirot cselekedik! – vágott vissza barátom rendíthetetlen nyugalommal. 
 	– Van itt még valami más is, ami piszkálja a csırömet – folytattam. – Ön akkor is csúnyán áthágta a tisztességes játszma szabályait, amikor tegnap felhasználta Japp névkártyáját. 
 	– Csakhogy itt nem játékról van szó, Hastings! Nyomozást folytattam egy bőnügyben! 
 	Megrántottam a vállamat. Ugyan ki állna le vitatkozni egy ilyen faramuci véleménnyel. 
 	– Lépteket hallok a lépcsıházból – mondta Poirot. – Ez Lady Millicent lesz! 
 	Pár pillanat múlva csinos ügyfelünk lépett be gondterhelt arccal de nyomban jobb kedvre derült, amikor Poirot felmutatta neki a dobozkát és a levelet. 
 	– Ó, M. Poirot. Ön igazán csodálatos! Ezt hogyan csinálta? 
 	– Eléggé el nem ítélhetı módon, milady. De Mr. Lavington többé nem fogja zaklatni önt. 
 	Ez az ön levele, nemde? 
 	A hölgy gyorsan átfutotta az írást. 
 	– Igen. Ö, hogyan köszönhetném meg önnek?! Micsoda nagyszerő, csodálatos ember ön Hol akadt rá ezekre? 
 	Poirot tövirıl-hegyire elbeszélte a dolgot. 
 	– Ön rendkívül éles esző! – A hölgy közben elvette a dobozkát az asztalról. – Ezt az apróságot megtartom emlékül. 
 	– Reméltem pedig, milady, hogy szíveskeclik átengedni nekem – ugyancsak emlékül. 
 	– Bízom benne, hogy illıbb ajándékot küldhetık önnek az esküvım napján. Nem fog hálátlannak tartani, M. Poirot. 
 	– Rendkívül megörvendeztetett, hogy a szolgálatára lehettem, és ez többet jelent nekem bárminemő csekknél – és persze hogy ön hozzá járul ahhoz, hogy megırizzem a skatulyát. 
 	– Ó, nem, M. Poirot, ennek nálam a helye! – kiáltott fel a hölgy kacagva. 
 	El akarta rántani a kezét, de Poirot gyorsabb volt nála, és a dobozka eltőnt a tenyerében. 
 	– Én nem úgy gondolom. – Barátom hangja jelentısen megváltozott. 
 	– Mit akar ezzel mondani? – csattant fel a fiatal nı. 
 	– Mindenesetre, engedje meg, hogy feltárjam a kazetta további tartalmát. Láthatja, hogy a dobozka belsejét két részre osztották. A felsı részében lapult a kompromittáló levél, míg az aljában... 
 	Azzal Poirot gyors mozdulatot tett, majd kinyújtotta a kezét. Tenyerén négy óriási drágakı szikrázott, két jókora tejfehér gyöngy társaságában. 
 	– Íme, az értékes ékkövek, amelyeket a ond Streetrıl loptak el nemrégiben – dörmögte Poirot. – De errıl inkább hallgassuk meg Jappet magát. 
 	Mérhetetlen megdöbbenésemre Japp toppant elénk teljes életnagyságban Poirot hálószobájából. 
 	– Az önök régi, jó barátja – ajánlotta Poirot udvariasan Lady Millicent figyelmébe a felügyelıt. 
 	– Istenemre, elkapott! – mondta Lady Millicent teljesen megváltozott modorban. – Maga huncut, vén ördög! – csaknem tisztelettel nézett Poirot-ra. 
 	– Nos, Gertié, drágaságom – szólalt meg Japp –, a játszmának ezúttal vége. Örömömre szolgál, hogy újra láthatlak. Elkaptuk a cimborádat is, azt a finom úriembert, aki a minap tiszteletét tette itt, Lavingtonnak adva ki magát. Ami pedig Lavingtont – alias Crockert, alias Reedet – illeti, azon töprengek, hogy vajon melyik bandatag vágott kést a habtestébe a minap Hollandiában. Azt gondoltad, nála van a szajré, igaz? Alaposan átejtett téged, ugye – elrejtette a házában. Elıbb két fickót is oda-küldtél, hogy keressék meg neked, aztán pedig M. Poirot szolgálatait vetted igénybe – aki csodával határos módon megtalálta a drágakı veket. 
 	
 	– Szeret fecsegni, igaz? – gúnyolódott Lady Millicent kiváló alakítója. – Mi sem könnyebb annál – most már. Elvezettethet, eszembe sem jut tiltakozni. És még mondja valaki, hogy nem vagyok tökéletes dáma! Ha-ha-ha! 
 	– Tudja mi volt az a bizonyos banánhéj? A cipıje! – magyarázta Poirot szelíden, miközben szóhoz sem jutottam a meglepetéstıl. – Némiképp tanulmányoztam az ön derék honfitársainak a szokásait, és arra a következtetésre jutottam, hogy egy hölgy – 
 	hangsúlyozom, egy született úrinı – mindig is különös gondot fordít a cipıjére! Viselhet mégoly kopottas ruhát is, de a lábbelije akkor is kifogástalan! Márpedig a mi kis Lady Millicentünk csupa csinos, drága holmit viselt, de olcsó cipıt húzott hozzá, így aztán igen kicsi volt a valószínősége annak, hogy az igazi Lady Millicenttel van dolgunk; aki csak keveset tartózkodik Londonban, és ez a nıszemély olyannyira hasonlít rá, hogy kiadhatta magát az igazinak. De ahogy mondtam, a cipı rögtön felébresztette a gyanúmat, a kiagyalt történetérıl – no meg a fátyolról – nem is beszélve –, mindez együtt már túl melodramatikusan hatott, eh, nemde? A kínai skatulya, felsı rekeszében a koholt kompromittáló levéllel az egész banda elıtt ismeretes volt – de az már a néhai Mr. Lavington ötlete volt, hogy a dobozt a fahasábba rejtse. Eh, par exemple,  Hastings, remélem, nem fog többé olyan kíméletlenül az önérzetembe gázolni, mint azt a minap tette – mondván, hogy jobb alvilági körökben ismeretlen valék. Ma  foi.' – még a szolgálataimat is igénybe veszik, ha ık már kudarcot vallottak. 

 	HALÁL A TENGEREN 
 	
 	– Clapperton ezredes! – jelentette be Forbes tábornok. 
 	A prüszkölést és a horkantást valami hihetetlen tehetséggel sikerült ötvöznie. 
 	Miss Ellie Henderson elırehajolt ültében, ıszbe csavarodott haja lágyan hullott az arca elé. Sötét és szúrós szeme viszont annál ördögibb kéjjel látszott felcsillanni. 
 	– Valóban katoncis  külsejő férfiember! – sipogta maximális rosszindulattal, és félresimította a haját a homlokából, úgy várta a becsapódást. 
 	– Még hogy katonás! – csattant fel Forbes tábornok. Megpödörintette kackiás bajszát, miközben arca bíborvörösben kezdett játszani. 
 	– A testırségnél volt, ha jól tudom? – motyogta Miss Henderson, feltéve gondos aknamunkájára a koronát. 
 	– A testırségnél? Még hogy ez az alak a testırségnél szolgált? Elıbb eszem meg a kalapomat, akarom mondani sisakomat. A koncertpódiumon inkább! Ez tény. Aztán belépett a hadseregbe, és eljutott egészen Franciahonig, hogy ott szilva- és almakonzervet vegyen számba naphosszat. A németek véletlenségbıl lepottyantottak egy bombácskát a fejére, öt pedig egy könnyő karsebbel leszerelték. Így vagy úgy aztán, de sikerült bejutnia a Lady Carrington korházába. 
 	– Tehát így kerültek össze. 
 	– Ez tény. Barátunk a sebesült hıs szerepében tetszelgett. Lady Carrington nem éppen pengeélességü elméjérıl volt híres szerte a honban, viszont bokáig gázolt a pénzben. Az öreg Carrington jó kis etappal látta el, amikor szíveskedett elhunyni. A lady nem hordta sokáig az özvegyi fátylat. Szinte átszellemülni sem ér rá, barátunk máris behálózza. A hölgy beprotezsálja valahogy a hadügyminisztériumba. Méghogy Clapperton ezredes!  Piha! – 
 	horkantott újfent. 
 	– Méghogy a háború elıtti arany békeidıkben gyakran lépett fel a koncerttermekben – 
 	mélázott hangosan Miss Henderson, megkísérelvén elképzelni a választékos külsejő, tisztesen ıszülı Clapperton ezredest borvirágos orrú komédiásként, amint dalaival babért próbál kicsikarni a hálás publikumból. 
 	– Ez megint csak tény – jelentette ki ellentmondást nem tőrı hangon Forbes tábornok. – 
 	A vén Bassingtonffrench-tıl hallottam, másodkézbıl szerzett információnak számít tehát, Ö 
 	pedig az öreg Badger Cotterilltıl hallotta, aki csak Snooks Parker pletykáit adta tovább. 
 	Miss Henderson arcán üdvözült mosoly ragyogott fel: 
 	– Ez még nem magyarázat semmire – állapította meg. 
 	Nem messze tılük pöttöm emberke üldögélt, akinek arcán röpke mosoly suhant át. E 
 	mosolyra Miss Henderson, mint keselyő a gazellatetemre, menten le is csapott. Mestere volt a megfigyeléseknek. Oly magas fokon őzte, hogy észrevette legutóbbi ironikus megjegyzésének elismerését is – azét az iróniáét, amit a tábornok egy pillanatra sem gyanított volna legvadabb álmában sem. 
 	A tábornok ekképpen elsiklott az ominózus mosoly felett. Rápislantott az apai nagynéniké-iétıi örökölt viharvert, ám annál megbízhatóbb kronométerére, majd reumás tagjait egyenként csatarendbe igazgatva feltápászkodott a karosszék marasztaló öblébıl, és megjegyezte: 
 	– Most pedig következzék egy kis testmozgás. Még a hajón is karban kell tartanunk magunkat – mondta, azzal kivonult a nyitott ajtón át a fedélzetre. 
 	Miss Henderson laposforma oldalpillantást eresztett meg a férfi felé, akit az imént mosolyogni látott. Jól nevelt pillantás volt, mely tartalmazta azt az információt, hogy kész társalgásba bocsátkozni egy útitársával. 
 	– Energikus' egy ember, nem? – kezdeményezett végül az apró emberke. 
 	– Pontosan negyvennyolcszor szokta körbejárni a fedélzetet – csacsogta Miss Henderson. 
 	
 	– Micsoda vén pletykafészek! És még azt mondják, hogy mi  vagyunk a botrányimádó nem. 
 	– Ez aztán az udvariatlanság! 
 	– A franciák viszont gálánsak – jelentette ki Miss Henderson némi kérdı árnyalattal hangjában. 
 	A kis termető emberke a várt módon reagált: 
 	– Belga, ha megengedi. 
 	– Á, belga! 
 	– Hercule Poirot. Szolgálatára. 
 	A név halvány emléket ébresztett a kisasszonyban. Mintha már hallotta volna valahol?... 
 	– Élvezi ezt a hajóutat, M. Poirot? 
 	– İszintén szólva nemigen. Dıreség volt tılem, hogy hagytam magam rábeszélni. 
 	Utálom a la mert.  Egy pillanatra sem csendesedik le – nem, nem, soha egy percre sem. 
 	– No de azért csak elismeri, hogy most éppen nyugalomban van? 
 	M. Poirot kénytelen-kelletlen beismerte, hogy ezúttal kétségkívül így van: 
 	– A ce moment,  igen. Ezért is érzem úgy magam, mint hal a vízben. És annál nagyobb érdeklıdéssel tudok a körülöttem zajló dolgokra figyelni – mint például az ön változatára Forbes tábornok életrajzát illetıen. 
 	– Úgy érti, hogy... – Miss Henderson itt hatásos szünetet tartott. 
 	Hercule Poirot meghajolt: 
 	– Az ön módszere, ahogyan kiválasztja a búzát az ocsú közül – ez egyenesen lenyőgözı! 
 	Miss Henderson pironkódását félretéve elnevette magát: 
 	– Az az ügyes kis utalás a testırségre? Tudtam, hogy ez majd kihozza a vén totyakost a sodrából. – Bizalmaskodóan közel hajolt Poirot-hoz: 
 	– Bevallom önnek, imádom a botrányokat – minél szaftosabb, annál jobb! 
 	Poirot elgondolkozva nézett rá: karcsú, jól konzervált alakot látott maga elıtt, szúrós, sötét szemmel, ıszülı halántékkal; egy negyvenöt éves asszonyt, aki nem lázadozik kora ellen. 
 	Ellie hirtelen felkiáltott: 
 	– Megvan! Ön az a híres detektív? 
 	Poirot ismét meghajolt: 
 	– Ön igazán hízeleg, mademoiselle – ám nem mondott ellent egyetlen árva szóval sem. 
 	– Juj, de izgalmas! – ujjongott leplezetlenül Miss Henderson. – „Forró nyomon van." 
 	Ugye így mondják a krimikben? Talán bőnözı bújt meg közöttünk? Vagy indiszkrét vagyok? 
 	– Egy cseppet sem. Igazán nem. İszintén fájlalom, hogy kénytelen vagyok csalódást okozni önöknek, de azon egyszerő célból jöttem én is erre a hajóra, mint bárki más ember fia: ugyanis szeretnék egy kicsit szórakozni. 
 	Olyan mélabús hangon adta elı mindezt, hogy Miss Hendersonból óhatatlanul kirobbant a nevetés: 
 	– Ó! Hát akkor holnap valószínőleg partra száll Alexandriában. Járt már azelıtt is Egyiptomban? 
 	– Soha életemben, mademoiselle. Miss Henderson mintha kissé váratlanul állt volna fel: 
 	– Azt hiszem, csatlakozom a tábornokhoz az egészségügyi sétájában – jelentette ki. 
 	Poirot udvariasan felemelkedett ültébıl, ahogy a nagykönyvben meg van írva. 
 	A nı egy biccentéssel elbúcsúzott tıle, és kilépett a fedélzetre. 
 	Poirot tekintetében egy futó pillanatra némi zavar suhant át, amit mosoly váltott fel, s végül feltápászkodott ı is, kidugta a fejét az ajtón, és kikukkantott a fedélzetre. Miss Henderson a korlátnak dılve csevegett egy hórihorgas, katonás külsejő férfival. 
 	Poirot egyre szélesebben mosolygott. Azzal a fajta óvatossággal húzódott vissza a dohányzóba, amellyel a teknıs húzza vissza a fejét páncéljába. Pár röpke percig a dohányzó csak az övé volt, bár helyesen feltételezte, hogy ez az áldásos állapot nem tart sokáig. 
 	Nem is tartott. Mrs. Clapperton – gondosan ondolált platinaszıke haján kis hajhálóval, masszırök keze és diéták alakította test, mindez egy aprócska, ám annál ingerlıbb sportruhában – viharzott be a bárból nyíló ajtón. Olyan nı légkörét árasztotta maga körül, akinek egész életében megvolt a lehetısége arra, hogy mindenért a legmagasabb árat fizesse, amire csak kedve szottyan. 
 	Körülnézett: 
 	– John?... Ö! Jó reggelt, M. Poirot! Nem látta Johnt? 
 	– A jobb oldali fedélzeten van, asszonyom.. Megengedi?... 
 	Az asszony egyetlen mozdulattal leintette: 
 	– Leülök egy percre. 
 	Ezzel fejedelmi pózban elhelyezkedett a Poirot-val szemközti széken. Messzebbrıl még huszonnyolc évesnek sem mondta volna senki. Most azonban, dacára nagy mőgonddal kikészített arcának, mővészien kiszedett szemöldökének, nemhogy a valóságnak megfelelı negyvenkilencnek, de akár ötvenötnek is nézte volna az ember. Szeme tompán kéklett, pupillája összeszőkülve feketéllett. 
 	– Hiányoltam a társaságát a tegnap esti vacsoránál – kezdte. – Persze leheletnyi ellenszelünk volt... 
 	– Prccisément –  kontrázott Poirot mély átéléssel. 
 	– Szerencsére értek a vitorlázáshoz – főzte tovább a szót Mrs. Clapperton. – Azt mondtam az imént, hogy szerencsére, s így is van, mert gyenge a szívem: a tengeribetegség halálosan kikészítene. 
 	– Önnek gyenge a szíve, madame? 
 	– Az, nagyon óvatosnak kell lennem. Nem  szabad túlerıltetnem magam! Minden szakorvos a lelkemre kötötte! – Mrs. Clapperton elérkezett – ugyan csak az ı számára – 
 	érdekfeszítı témájához: saját egészségi állapotának ecseteléséhez. – John, az én szegény drágám, agyonhajszolja magát, miközben szüntelenül engem igyekszik megóvni attól, hogy egy kicsit is megerıltessem magam. Tudja, két végén szeretem égetni a gyertyát, ha érti, mire akarok kilyukadni, M. Poirot? 
 	– Ó, igen, hogyne érteném. 
 	– Állandóan azt mondogatja: „Vedd le kissé a gızt, Adeline!" – De ha egyszer nem megy! Az élet azért van, hogy éljük,  azt hiszem. Tulajdonképpen a háború alatt, még lánykoromban erıltettem túl magam elıször. A kórházam... talán hallott is róla? Persze voltak ott nıvérek és mindenki más, akire csak kellett..., de én  irányítottam az egészet. – Itt felsóhajtott. 
 	– Az ön életereje bámulatra méltó, valóságos kincs, tisztelt asszonyom – vágta rá a kívánt végszót Poirot, mint aki pontosan tudja, mikor és hogyan kell reagálnia bizonyos tirádákra. 
 	Mrs. Clapperton lányos vidámsággal felkacagott: 
 	– Mindenki mondja, mennyire fiatalos vagyok! Nonszensz. Meg sem próbálok letagadni egyetlen napot sem a magam negyvenhárom évébıl – folytatta kissé hazug nyíltsággal –, de jócskán vannak, akik nem akarják elhinni. „Olyan virgonc  vagy, Adeline" – szokták mondogatni. De tényleg, M. Poirot, – mondja csak, mi lenne velünk, ha nem lennénk ilyen elevenek? 
 	 –  Akkor bizony halottak lennénk – vála szolta Poirot. 
 	Mrs. Clapperton hirtelen összerázkódott. A válasz nem volt ínyére való. Tréfás kedvő 
 	öregúr, gondolta. Felállt, és hővösen kijelentette: 
 	– Meg kell keresnem Johnt. 
 	Ahogy kilépett az ajtón, leejtette a reti-küljét. Az kinyílott, hogy tartalma szanaszét szóródjon a padlón. Poirot gavallérosan sietett összeszedni a csecsebecséket. Beletelt néhány percbe, míg az összes rúzst, pudriét, cigarettatárcát, öngyújtót és a többi haszontalanságoí begyőjtötték. Mrs. Clapperton udvariasan megköszönte a segítséget, majd kilépett a fedélzetre, és a férjét kezdte szólongatni: 
 	– John!... 
 	Clapperton ezredes már egészen bele volt melegedve a Miss Hendersonnal folytatott beszélgetésbe. De azért sarkon fordult, hogy odasiessen feleségéhez. Oltalmazóan hajolt fölé. 
 	Jól ül? Nem lenne jobb, ha áttennénk a nyugágyat? Modora gondoskodó volt – csupa figyelmesség. Szemmel láthatóan az agyonajnározott feleség mintapéldánya állt elıttünk, akit a férje rajongása kapatott így el. 
 	Miss Ellie Henderson úgy kémlelte a horizontot, mintha valami számára nem tetszı dolgot fedezett volna fel a távolban. 
 	Poirot csak állt a dohányzó ajtajában, és némán figyelte. 
 	Rekedt, reszketeg hang riasztotta fel gondolataiból: 
 	– Már rég fejszét ragadtam volna, ha én lennék a férje. – Egy idıs úriember, akit a hajón meglehetısen tiszteletlenül Csak Minden Teaültetvényesek Nagyatyjának tituláltak, csoszogott be éppen, hogy Poirot-ra majd a szívbajt hozza. – Fiú! – recsegte. – Hozz egy whiskyt szódával! 
 	Poirot megtorpant, és felemelt a földrıl egy darabka jegyzetpapírt, amely jmég Mrs. 
 	Clapperton kézitáskájának feneketlen mélységeibıl került napvilágra. Valami recept, állapította meg, ami digitalint is tartalmaz. Betette a zsebébe, azzal a szent elhatározással, hogy alkalomadtán visszaszolgáltatja a vényt Mrs. Clappertonnak. 
 	– Bizony – folytatta az élemedett korú utastárs. – Kellemetlen egy nıszemély. 
 	Emlékszem, találkoztam már hasonlóval Pooná-ban. 87-ben történt. 
 	– No és ott elıkerült a balta? – érdeklıdött Poirot. 
 	Az aggastyán szomorkásán megingatta a fejét: 
 	– Egy éven belül sírba tette a férfit. Clapperton is jobban vigyázhatna magára. Túl sokat enged meg a feleségének. 
 	– Nála van a pénzeszsák – állapította meg Poirot a legnagyobb komolysággal. 
 	– Ha-ha-ha! – csukladozott az öregúr. – Rátapintott a lényegre. Még hogy pénzeszsák! 
 	Ha-ha-ha! 
 	Két lány esett be a dohányzószalonba. Egyiküknek szeplıs, kerekded arca volt, haját mintha a tengeri vihar elıszele fújta volna szét iránytővel nemigen meghatározható irányokba, míg a másik fruska szeplıihöz. göndör, barna hajkorona járult. 
 	– Segítség, segítség! – kiáltotta Kitty Mooneey. – Pam és én megmentjük Clapperton ezredest. 
 	– Mármint a feleségétıl – lihegte Pa-mela Gregan. 
 	– Szerintünk tisztára öleb ... 
 	 –  Az a nı pedig egy szörnyeteg – egyszerően pórázon tartja –  kiabálták a lányok egymás szavába vágva. 
 	– Ha pedig éppen nem a kedves neje ınagysága sajátítja ki, akkor az a Henderson nevő 
 	nıimitáció csüng rajta ... 
 	– Aki nem is olyan randa. De vén,  mint az országút. . . 
 	Azzal kirobogtak, egyszerre vihogva és lihegve. – Segítség, segítség! .., Clapperton ezredes megmentéséhez nem bizonyult elegendınek egyszeri roham, egész hadmővelet lett belıle, miként azt a tizennyolc éves Pamela Cregan kifejtette Poirot-nak még aznap este. 
 	– Csak figyeljen, M. Poirot! Meglátja, kiszabadítjuk ezt a szerencsétlen férfit a rabigából, és a tenyerünkbıl fog majd csipegetni! 
 	Ugyanebben a pillanatban Clapperton ezredes éppen azt mondta: 
 	– Biztosítom neked a Rolls-Royce árát. De az a kocsi gyakorlatilag egy életre szól. 
 	Mármost az én autóm... 
 	
 	– Azt hiszem, inkább az enyém,  drága Johnom – Mrs. Clapperton hangja szúrt és vágott. 
 	A férfi látszólag ügyet sem-vetett erre a barátságtalan megnyilvánulásra. Vagy hozzászokott már eddig, vagy... 
 	– Vagy? – vezette tovább a fonalat Poirot, és elmerült következtetéseinek tengerében. 
 	– Természetesen, egyetlenem, a te  kocsid – hajolt meg Clapperton a felesége elıtt, majd teljes léleknyugalommal befejezte a mondókáját. 
 	– Voilá ce qu'on appelle le pukka sahib –  gondolta magában Poirot. – De Forbes tábornok állítása szerint viszont Clapperton minden, csak nem gentleman. Akkor most vajon hányadán is állunk? 
 	Ekkor valaki azt javasolta, hogy játsszanak egy-két parti bridzset. Mrs. Clapperton, Forbes tábornok és a sasszemü páros helyet foglaltak. Miss Henderson kimentette magát, és kivonult a fedélzetre. 
 	– Na és a tisztelt férje? – kérdezte méltatlankodva Forbes tábornok. 
 	– John nem játszik – felelt Mrs. Clapperton. – Kifárasztja a kártyajáték. 
 	A négy bridzsjátékos keverni kezdte a lapokat. 
 	Pam és Kitty ragaszkodtak Clapperton ezredeshez. Ketten kétfelıl csimpaszkodtak belé. 
 	– Muszáj velünk jönnie! – makacskodott Pam. – A fedélzetre. Holdfény van. 
 	– Ugyan már, John – óvta Mrs. Clapperton, – Még meg találsz fázni. 
 	– Soha, amíg velünk van! – kuncogott Kitty. – Forróvérőek vagyunk ám! 
 	A férfi nevetve követte a lányokat. 
 	Poirot-nak szemet szúrt, hogy kezdeti két treffes licitjére Mrs. Clapperton nem licitált. 
 	Poirot kiballagott a sétálófedélzetre. Miss Henderson a korlátnak dılve révedezett. Mikor a belga odalépett mellé, a nı várakozásteljesen rápillantott, legalábbis ez látszott felvillanni az arcán. 
 	Eltársalogtak egy darabig. Mihelyt azonban Poirot egy lélegzetvételnyi szünetet tartott, Miss Henderson menten lecsapott rá: 
 	– Mire gondol éppen? 
 	Poirot így válaszolt: 
 	– Angoltudásom hiányosságain tőnıdöm. Mrs. Clapperton azt mondta: „John nem kártyázik." Nem azt kellett volna mondania, hogy ,,John nem tud játszani"? 
 	– Azt hiszem, személyes sértésnek fogja fel, hogy nem játszik – jelentette ki Ellie megfellebbezhetetlenül. – Bolond volt ez az ember, hogy egyáltalán elvette ezt a perszónát. 
 	Poirot elmosolyodott a sötétben: 
 	– Ön nem hisz abban, hogy egy házasság sikerülhet is? – kérdezte bizonytalanul. 
 	– Egy ilyen nıvel??? 
 	Poirot felvonta a vállát: 
 	– Nemegy kiállhatatlan feleségnek van odaadó férje. A természet apró rejtélye. Elismeri talán, hogy bármit tesz vagy mond az asszonyka, a férjérıl lepereg, mint a falrahányt borsó. 
 	Miss Henderson éppen megfelelı visszavágáson törte fejét, mikor Mrs. Clapperton hangja szállt feléjük a légen át a dohányzó ablakán keresztül: 
 	– Nem, azt hiszem, nincs kedvem még egy robberhez. Fülledt itt a levegı. Azt hiszem, felsétálok a fenti fedélzetre, és szívok egy kis friss levegıt. 
 	– Jó éjt! – szedelızködött Miss Henderson is. – Megyek lefeküdni. – Azzal köddé vált ı is. 
 	Poirot a társalgó felé vette útját; mely alkalmas búvóhely volt Clapperton ezredes és a két lány számára. Az ezredes éppen kártya-trükkjeivel szórakoztatta ıket, ami Poirot-nak hirtelen eszébe juttatta a tábornok történetét, a hadfi keze fürgén csapongott ide-oda a kártyák között, felidézve a koncertpódiumok világát. 
 	– Látom, szeret kártyázni, ha nem is éppen bridzsezni – jegyezte meg hangosan. 
 	– Jó okom van rá, amiért nem bocsátkozom a bridzspartiba – felelte Clapperton, miközben a mosoly egycsapásra lehervadt az arcáról. – Meg is mutatom. Egy leosztást játszunk. 
 	Átpörgette a lapokat a keze között: 
 	– Emeljék fel a lapjukat! Nos, mit szóibak hozzá? – jót derült Kitty elképedt arckifejezésén. Kiterítette a lapjait, a többiek követték példáját. Kitty elıtt sorakozott az összes treff, M. Poirot-nál voltak a körök, Pam-nek jutott a kárósorozat, végül Clappertonnak a pikksor. 
 	– Látja? – magyarázta. – Aki így képes manipulálni a partnereit és az ellenfeleit, az jobb, ha távol tartja magát a baráti játszmáktól! Ha ne adj Isten neki kedvez a szerencse, még csúnya dolgokat vághatnak a fejéhez! 
 	– Ó! – lehegte Kitty. – Hogy  csinálta? Semmi különöset nem vettem észre. 
 	– A kéz gyorsasága becsapja a szemet – jelentette ki Poirot profetikusán, és még sikerült elkapnia a tábornok felcsillanó tekintetét. 
 	Olyan volt, mintha egy-két pillanatra elengedte volna magát. 
 	Poirot szelíden mosolygott. A bővész leleplezte magát egy percre a pukka sahib álarca mögött. 
 	A hajó másnap pirkadatkor futott be Alexandriába. 
 	Mire Poirot felkászálódott a reggelihez, a két lányt már teljes menetfelszerelésben találta. 
 	Clapperton ezredessel csevegtek éppen. 
 	– Most kellene kiszállnunk – sürgette Kitty. – Nemsokára itt vannak a vámosok, hogy ellenırizzék az útleveleket. Velünk tart, ugye? Nem hagyhat magunkra bennünket éppen most! Két védtelen leány idegen parton! 
 	– Eszembe sem jutott, hogy magukra hagyjam önöket – válaszolt Clapperton mosolyogva a nyílt támadásra. – De nem tudom, a feleségem hogy vélekedik a dologhoz. 
 	– Ó jaj, hát ez a bökkenı? – legyintett Pam. – Végre alaposan kipihenheti magát. 
 	Clapperton ezredes kissé habozni látszott. A vak is láthatta, hogy nem képes ellenállni egy kis bliccelésnek. Ekkor észrevette Poirot-t: 
 	– Hello, M. Poirot! Ön is kiszáll? 
 	– Nem, azt hiszem, maradok – válaszolt Poirot. 
 	– Én csak... én csak váltok néhány szót Adeline-nel – határozta el magát Clapperton ezredes. 
 	– Mi pedig önnel tartunk – szögezte le Pam. Odakacsintott Poirot-ra. – Talán ıt is rá tudjuk beszélni, hogy kijöjjön a partra – jejentette ki saját nagylelkőségétıl maghatódva. 
 	Úgy tőnt, Clapperton ezredes is örömmel üdvözölte az ötletet. Határozottan megkönynyebbült. 
 	– Hát akkor gyerünk, maguk kis összeesküvık! – vetette oda könnyedén. Azzal mindhárman eltőntek a B fedélzet irányában. 
 	Poirot, akinek kabinja pontosan Clappertonék kabinjával átellenben volt, nem tudott ellenállni a kísértésnek, és a nyomukba eredt. Clapperton ezredes kissé idegesen kaparászott neje ınagysága ajtaján: 
 	– Adeline, drágám, fenn vagy? 
 	Belülrıl Mrs. Clapperton válaszolt elhaló hangon: 
 	– A manóba, mi van már megint? 
 	– Én vagyok az, John. Nincs kedved kijönni a partra? 
 	– Eltaláltad! – hangja metszıen éles volt. – Rémes egy éjszakám volt. Inkább heverészek ma. 
 	Pam kapva kapott az alkalmon: 
 	– Ó, Mrs. Clapperton, annyira sajnálnám! Úgy szerettük volna, ha velünk tart! Biztos benne, hogy nem bír felkelni? 
 	– Nem igazán – ha lehetséges, Mrs. Clapperton hangja egy árnyalatnyival még metszıbbre váltott. 
 	Az ezredes megpróbálta lenyomni a kilincset. 
 	– Mit akarsz, John? Nincs nyitva. Nem   akarom, hogy a steward zavarjon. 
 	– Ne haragudj, drágám, igazán ne haragudj. Csak a bédekkeremet szerettem volna kihozni. 
 	– Akkor ma kénytelen leszel nélküle elboldogulni – csattant fel Mrs. Clapperton. – Juszt sem kelek fel. Menj már, John, és hagyjál engem kicsit békén! 
 	– Jól van, jól van, drágaságom – az ezredes hátralépett az ajtótól. Pam és Kitty szorosan a sarkában volt. 
 	– Akár indulhatunk is. Még szerencse, hogy a kalapja a fején van. Ö, te jószagú szent habakukk! – ugye az útlevelét azért sikerült idıben kicsempésznie? 
 	– Tulajdonképpen itt van a zsebemben – kezdte az ezredes. 
 	Kitty karon ragadta: 
 	– Haleluja! – sikkantotta. – És most: irány a part! 
 	Poirot a korláton kihajolva követte tekintetével. a díszes trió partraszállását. Egyszer-csak megütötte a fülét, hogy valaki hangosan beszívja a levegıt közvetlenül a háta mögött. Miss Henderson volt az. Tekintete a három távolodó alakra szegezıdött. 
 	– Tehát kimentek a partra – állapította meg tárgyilagosan. 
 	– Ki. És ön? 
 	Poirot észrevette, hogy a kisasszony fején szalmakalap virít, vállán sikkes táska hozzáillı cipıvel a lábán. Csak úgy sütött minden porcikájából a normandiai partraszállók határozottsága. Mindazonáltal egy elhanyagolható pauza után Miss Henderson így szólt: 
 	– Á, én nem – azzal megrázta a fejét. – Azt hiszem, itt maradok a hajón. Egy halom levelet kell még megkomponálnom. 
 	Azzal sarkon fordult, és ellibegett. 
 	Helyét Forbes tábornok vette át, aki éppen akkor végzett aznapra elrendeltetett negyvennyolc fedélzeti körével. 
 	– Vagy úgy! – horkant fel, amikor meg pillantotta az ezredes és a két mindenre elszánt hableány távolodó alakját. – Hát errıl  van szó! És merre van a nagyságos asszony? 
 	Poirot felvilágosította, hogy Mrs. Clapperton az egész napot ágyban óhajtja tölteni. 
 	– Hiszen, ha látom! – hunyta le mindentudóan fél szemét a vén csatamén. – Ebédre magába száll – és ha az a szegény ördög férje engedély nélküli kimaradásra adta volna a fejét, hát lesz nemulass. 
 	Azonban a tábornok jóslata nem vált be. Mrs. Clapperton ebédnél sem jelent meg, és amikor az ezredes négy óra tájban visszaérkezett a hajóra csábító szirénjeivel, még színét sem látták. 
 	Poirot a kabinjában üldögélt éppen, így jól hallotta, amikor a bőntudatos férjek gyöngye megkocogtatta a kabinajtót. Aztán újabb kopogtatás hallatszott, majd lenyomódott a kilincs is, végül felcsattant az ezredes izgatott hangja: 
 	– Hé, steward! Itt kopogtathatok akár napestig! Nincs magánál kulcs? 
 	Poirot, mint a paripa, ha csatakürt hangját hallja, fürgén felpattantfekhelyérıl, és kilépett a folyosóra. 
 	
 	A hír futótőzként terjedt a hajón. Az utasok borzalommal vegyes hitetlenkedéssel hallgatták, hogy Mrs. Clappertont holtan találták az ágyában: egy bennszülött tıre járta át a szívét. A kabin padlóján borostyán nyakláncot találtak. 
 	Lett is erre szóbeszéd! Csatasorba állítottak minden gyöngyárust, akit csak a nap folyamán felengedtek a hajóra, és ki is hallgatták valamennyiüket! Az egyik fiókból hatalmas összeg tőnt el, méghozzá készpénzben! A bankjegyeket megjelölték! A bankjegyeket meg sem jelölték! Vagyont érı ékszereket loptak el! Az ékszerekre rá se hederítettek! Az egyik stewardot letartóztatták, és bevallotta a gyilkosságot! 
 	– Vajon mindebbıl mi az igazság? – zuhant Poirot nyakába Miss Henderson az egyik oszlop mögül. Arca sápadtnak és nyú-zottnak tőnt. 
 	– Drága hölgyem, honnan tudhatnám éppen én? 
 	– Ki, ha ön nem? – replikázott Miss Henderson. 
 	Késıre járt. A többség visszahúzódott már a kabinjába. Miss Henderson a hajó szélcsendes oldalán megbúvó két nyugágy felé terelte Poirot-t. 
 	– És most halljuk! – parancsolta. 
 	Poirot elgondolkozva emelte rá tekintetét: 
 	– Érdekfeszítı eset – merengett. 
 	– Igaz, hogy ellopták az asszony vagyont érı ékszereit? 
 	Poirot megrázta a fejét: 
 	– Nem. Ékszert nem vittek el. Csak némi készpénz tőnt el az egyik fiókból, ez minden. 
 	– Soha többé nem fogom biztonságban érezni magam egy hajón – siránkozott Miss Henderson, és közben megborzongott. – Semmi sem semmi arra, hogy esetleg azok a csokoládébırő barbárok követték el ezt a szörnyőséget? 
 	– Semmi az égvilágon – szögezte le Poirot. – Az egész dolog meglehetısen... különös. 
 	– Ezt meg hogy érti? – kérdezte Ellie élesen. 
 	Poirot széttárta a karját: 
 	– Eh bien –  vegyük a tényeket! Mrs. Clapperton már legalább öt órája feküdt holtan, mire megtalálták. Eltőnt némi pénz is. Az ágya mellett gyöngysor hevert. Az ajtó be volt zárva, a kulcsnak hőlt helye. Az ablak –  nem hajóablak, hanem rendes ablak – a fedélzetre nyílik, és tárva-nyitva találták. 
 	– Na és? – kérdezte az asszony türelmetlenül. 
 	– Nem gondolja, hogy szerfölött furcsa, ha egy gyilkosságot ilyen körülmények között követnek el? Ne feledje, hogy a rendırség elıtt korántsem ismeretlenek a képeslapárusok, pénzváltók és gyöngyárusok, akik feljöhettek aznap a fedélzetre. 
 	– A steward rendszerint bezárja az ember kabinját, tehát gyakorlatilag mindegy – 
 	mutatott rá Ellie. 
 	– Hogyne, a piti besurranó tolvajok ellen. Ez azonban – gyilkosság volt! 
 	– Mire gondol pontosabban, M. Poirot? – kérdezte Miss Henderson, és mintha kissé elfúlt volna a hangja. 
 	– A bezárt ajtón  töröm a fejem. 
 	Az asszony nyomban mérlegelte ez utóbbi információt is: 
 	– Nem látok benne semmi különöset. A férfi kiment az ajtón keresztül, bezárta maga után, majd zsebre vágta a kulcsot, hogy a gyilkosságot ne fedezzék fel túlságosan hamar. 
 	Fifikás dolog volt tıle, hiszen tényleg csak délután négykor bukkantak rá a holttestre. 
 	– Nem, nem, mademoiselle, ön nem hajlandó az én szememmel nézni a dolgokat! Nem az aggaszt engem, hogy hogyan jutott ki,  hanem az, hogy miként sikerült bejutnia. 
 	 –  Természetesen az ablakon át. 
 	– C'est possible.  Csak szőkösen tudta volna magát bepréselni – no meg ne feledje: odakinn a fedélzeten közben emberek tucatjai mászkáltak fel-alá! 
 	– Hát akkor az ajtón, mit bánom én! – vágta rá Miss Henderson türelmét veszítve. 
 	– Ön kissé feledékeny, mademoiselle. Mrs. Clapperton belülrıl zárta be az ajtót.  Még az elıtt, hogy reggel Clapperton ezredes elhagyta volna a fedélzetet. Az ezredes le is nyomta a kilincset – tehát tudjuk,  hogy így történt. 
 	– Nonszensz. Biztosan beragadt az ajtó – vagy nem nyomta le elég erısen a kilincset. 
 	– Csakhogy ezt nem csupán az ı szava támasztja alá. Hallottuk Mrs. Clappertont is, amikor ugyanezt mondta. 
 	 –  Márminthogy mi? 
 	
 	– Mi: Miss Mooney, Miss Cregan, Clapperton ezredes és én magam is. 
 	Ellie Henderson toppantott divatos cipellıbe bújtatott lábacskájával. Pár pillanatig végre csendben maradt. Ez azonban sajnos nem tartott soká; végül mégiscsak megszólalt, méghozzá maró éllel: 
 	– Nos, mindebbıl milyen végkövetkeztetést von le? Én úgy gondolom, hogy ha Mrs. 
 	Clapperton képes volt bezárni az ajtót, akkor ugyanúgy képes lehetett arra is, hogy kinyissa. 
 	– Így van, pontosan így – fordult felé Poirot ragyogó arccal. – Akkor tehát látja azt is, hol nem klapfol a dolog. Mrs. Clapperton kinyitotta az ajtót, és beengedte  a- gyilkosát. 
 	Elképzelhetınek tartja, hogy betessékkel egy gyöngyárust? 
 	– Lehetséges, hogy nem tudta, ki az – ellenkezett Ellie. – Az illetı talán kopogott – aztán benyomta az ajtót, és megölte. 
 	Poirot a fejét rázta: 
 	– Au contraire.  Békésen feküdt az ágyában, amikor megtámadták. 
 	Miss Henderson csak bámult: 
 	– Mire akar kilyukadni? – kérdezte végül hirtelen. 
 	Poirot somolygott: 
 	– Hát, ami azt illeti... nem úgy fest ez az egész, mintha nagyon is ismerte volna a gyilkosát?... 
 	– Úgy érti – rebegte Miss Henderson, majd hangja érces árnyalatba csapott át –, hogy a gyilkos ezen a hajón utazik?  
 	Poirot bólintott: 
 	– A jelek kétségkívül arra vallanak. 
 	– A padlón talált nyaklánc csak félrevezetésül szolgált volna? 
 	– Pontosan.ő 
 	– És az elemelt pénz is? 
 	– Így van. 
 	Angyal suhant keresztül a szobán, majd Miss Henderson vontatottan megszólalt: 
 	– Azt hiszem, Mrs. Clapperton elég kellemetlen perszona volt, és nem hiszem, hogy akadt volna élı ember a hajón, aki különösebben a szívébe zárta ıt; de nem tudok olyasvalakirıl, aki meg akarta volna gyilkolni. 
 	– Talán az egy férjet kivéve – jegyezte meg csöndesen Poirot. 
 	– Ezt nem gondolhatja komolyan... – az asszony elhallgatott. 
 	– A hajón nincs teremtett lélek sem, aki ne úgy vélekednék, hogy ha valakinek, hát akkor Clapperton ezredesnek minden oka meglett volna rá, hogy „elıkapja a fejszéjét. Mintha így fejezték volna ki magukat. 
 	Ellie Henderson várakozóan nézett a belgára: 
 	– Ugyanakkor kénytelen vagyok elismerni – folytatta tovább Poirot –, hogy még én sem voltam képes felfedezni a bosszúság leghalványabb jelét sem a derék ezredes orcáján. 
 	Sıt ami még fontosabb, van alibije is. Egész álló nap a lányokkal csatangolt, és négyig a lábát sem tette a fedélzetre. Addigra azonban Mrs. Clapperton már órák óta halott volt. 
 	Újabb percnyi hallgatás következett. Aztán Ellie Henderson lágyan így szólt: 
 	– De még mindig azt hiszi... hogy közülünk valaki tette? 
 	Poirot leszegte a fejét. 
 	Ellie Henderson, hirtelen felnevetett – nemtörıdöm, hanyag nevetéssel: 
 	– Az ön elméletét igazán nem lesz gyerekjáték bebizonyítani, M. Poirot! A hajón van egypár utas. 
 	Poirot könnyedén meghajolt elıtte: 
 	– Idéznék kedvenc detektívtörténeteibıl, ha megengedi: „Megvannak a magam módsze rei, Watson." 
 	Másnap este a hajó valamennyi utasa egy írógéppel írott papírszeletet talált a terítéke mellett, mely által felkérettek, hogy szíveskedjenek 8.30-kor átfáradni a nagy ebédlıbe. Amikor valamennyien egybegyőltek, a kapitány fellépett a dobogóra, amin békeidıben a zenekar szokott játszani, és megszólalt: 
 	– Hölgyeim és uraim, önök valamennyien tudomást szereztek a tegnapi tragédiáról. 
 	Biztosra veszem, hogy szívesen mőködnek közre -e brutális bőntény elkövetıjének kézre kerítésében. – Itt szünetet tartott; megköszörülte a torkát. – A fedélzeten tartózkodik M. 
 	Hereule Poirot, akit valószínőleg mindannyian jól ismernek, mint bizonyos... esetek kiváló szakértıjét. Kérem, hallgassák figyelemmel! 
 	Ez volt az a pillanat, amikor Clapperton ezredes, aki nem vett részt az estebéden, belépett a terembe, és letelepedett Forbes tábornok mellé. Egy bánattól összetört embert láttunk magunk elıtt – egyáltalán nem hatott úgy, mint aki nagy tehertıl szabadult meg éppen. Vagy remek színész volt – vagy kivételesen ıszintén szerette elviselhetetlen nejét. 
 	– M. Hercule Poirot – mutatta be a kapitány Poirot-t, majd lelépett az emelvényrıl. 
 	Helyére Poirot mászott fel. Nevetségesen fon-toskodónak tőnt, ahogy ráragyogott közönségére. 
 	– Messieurs, mesdames –  vágott bele tüstént. – Rendkívül kedves önöktıl, hogy hajlandók rám figyelni. M. le Capitaine  elmondta már önöknek, hogy van némi gyakorlatom a hasonló esetek terén. Be kell vallanom, most is van egy apró ötletem arra vonatkozóan, hogyan lehetne felgöngyölíteni ezt az ügyet. – Csettintett, mire az egyik steward besuhant, s átadott neki egy terjedelmes, idomtalan tárgyat, melyet lepedıbe burkoltak. 
 	– Lehet, hogy némiképp meg fognak lepıdni azon, amit tenni szándékozom – intette ıket Poirot. – Talán különcnek, netán ırültnek is tartanak majd. Mindazonáltal biztosíthatom önöket, hogy látszólagos ırültségem mögött – azt hiszem, önök, angolok így szokták ezt mondani – rendszer húzódik meg. 
 	Tekintete egy pillanatra egybefonódott Miss Hendersonéval. Aztán komótosan elkezdte kibontani az ormótlan bugyrot. 
 	– Íme, messieurs és mesdames,  egy szemtanú, aki bizonyítani fogja, ki ölte meg Mrs. 
 	Clappertont! – Azzal fürge ujjakkal kibontotta az utolsó csomót is, és elıttünk termett a szóban forgó szemtanú: egy csaknem életnagyságú bábu, rajta bársonyruha és gyöngygallér. 
 	– Nos, Arthur – gügyögte Poirot, kedveskedı hangsúllyal, sıt ezúttal az idegenszerő 
 	kiejtés is egycsapásra eltőnt belıle, hogy enyhe cockney angolságnak adja át helyét. – Tudnál valamit mondani nekem – helyesbítsek: tudsz mondani nekem valamit – bármit, Mrs. 
 	Clapperton halálával kapcsolatban? 
 	A baba nyaka hirtelen rezegni kezdett, fából faragott állkapcsa leesett, végül megmozdult, és éles, nıies fejhangon megszólalt: 
 	– Mi az, John? Nincs nyitva. Nem akarom, hogy a steward zavarjon ...  
 	A beállt csendet egy kiáltás törte miszlikbe... felborult egy szék... az egyik férfi felemelkedett a helyérıl, keze a torkán... megpróbált valami hangot kipréselni magából... újra nekiveselkedett... De hirtelen mintha az egész alak összezsugorodott volna. Aztán végigvágódott a padlón. 
 	Clapperton ezredes volt az. 
 	Poirot és a hajóorvos egyszerre álltak fel a földön heverı test mellıl: 
 	– Vége, attól tartok. A szíve – állapította meg az orvos tömören. 
 	Poirot bólintott: 
 	– Sokkhatás érte, mert átláttak a trükkjén – lamentált. 
 	Forbes tábornok felé fordult: 
 	– Felbecsülhetetlen értékő tippet kaptam öntıl, tábornok, amikor megemlítette, hogy Clapperton annak idején koncertpódiumokon lépett fel. Töröm, csak töröm a fejem... egyre motoszkál bennem valami – aztán egyszercsak hopp, megvan! Tételezzük fel, hogy Clapperton barátunk a háború elıtt mint hasbeszélı  lépett fel. Ebben az esetben – viszont nincs benne semmi meglepı, ha hárman is hallják Mrs. Clappertont bentrıl kifelé beszélni, holott már órák óta halott...  
 	Ellie Henderson szorosan Poirot mellett állt. Szeme sötéten és fájdalmasan csillogott: 
 	– Tudott róla, hogy gyenge a szíve? – suttogta. 
 	– Sejtettem... Mrs. Clapperton állandóan a saját szívgyengeségét ecsetelte, de rám inkább olyan asszony benyomását tette, aki szereti, ha mindenki körülötte ugrál, mert ı beteg. 
 	Késıbb találtam egy papírdarabkát, amelyen igen nagy adag digitalint írtak fel vényre. A digitalin szívgyógyszer, ám Mrs. Clapperton nem szedhette, hiszen a digitalin kitágítja a pupillát. Ennek azonban semmi jelét nem láttam rajta – de amikor a férje szemébe néztem, azonnal felfedeztem. 
 	Ellie csak suttogni tudott: 
 	– Tehát úgy véli... hogy így... hogy így kell végzıdnie? 
 	– Így volt a legjobb, nem gondolja, mademoiselle? – kérdezte Poirot lágyan. 
 	Látta, amint az asszony szeme megtelik könnyel. Aztán áradni kezdett a szó belıle: 
 	– Ön tudta. Ön végig tudott róla... Hogy szerettem... De ı nem szeretett viszont .. 
 	Azoknak a fruskáknak volt a rabszolgája – bolondult a fiatalokért. Szabad akart lenni, amíg nincs túl késı... Igen, biztos vagyok benne, hogy így volt... Mikor jött rá... hogy ı volt? 
 	– Tökéletesen uralkodott magán – mondta Poirot egyszerően. – Az asszony nem tudott olyan undok lenni, hogy akár arcizma is rezdült volna. Ez pedig csak két dolgot jelenthetett: vagy annyira hozzáedzıdött az idık folyamán, hogy lepergett róla minden, vagy valami egészen mást – eh bien –,  és én erre az utóbbira tippeltem... És persze megint igazam lett... 
 	– No meg ott voltak a bővésztrükkjei, amikrıl képtelen volt lemondani: a bőntényt megelızı estén úgy tett, mintha elárulta volna magát. Ám egy Clapperton sohasem leplezi le önmagát. Annak oka kell, hogy legyen. Amíg mindenki arra figyel, hogy milyen jó bővész, ember fiának eszébe sem jut, hogy arra gondoljon: hohó, ez a fickó valaha hasbeszélı  volt! 
 	– És a hang, amit mindnyájan hallóttunk... Mrs. Clapperton hangja? 
 	– Az egyik steward hangja emlékeztet az övére. Rávettem, hogy rejtızzön el a színfalak mögött, és betanítottam neki azt a pár mondatot. 
 	– Tehát trükk volt... durva trükk! – kiáltott fel elfúló hangon Ellie. 
 	– Nem helyeslem a gyilkosságot – válaszolta Hercule Poirot. 
 	
 	MI VIRÍT A KERTEDBEN? 
 	
 	Hercule Poirot takaros kupacba rendezgette maga elıtt aznapi postáját. Felcsippentett egy levelet a halmocska tetejérıl és egy pillanatig a címzést tanulmányozta, azután akkurátusan felhasította á boríték hátulját egy kis papírvágókéssel, amelyet kifejezetten erre a célra rendszeresített a reggelizıasztalkán, végül kiemelte a tartalmát. Belül újabb boríték lapult vörös viaszpecséttel gondosan lezárva, rajta a következı felirattal: „Magántermészető és bizalmas." 
 	A tojásdad fejő Hercule Poirot kissé felhúzta a szemöldökét. „Patience! Nous allons ar-rivér!" –  dünnyögte, és a papírvágókés újból serényen mőködésbe lépett. A borítékban reszketeg, szálkás kézírással íródott levél rejtezett. A szövegben néhány szót vastagon aláhúztak. 
 	Hercule Poirot széthajtotta a papírost, amelynek fejlécén újfent ez állt: „Magántermészető 
 	és bizalmas". Jobb oldalt díszelgett a címzés – Rosebank, Charman-'s Green, Bucks – 
 	túloldalon a március 21-i keltezés. A levél így szólt: 
 	
 	 Kedves M. Poirot! 
 	 Régi kedves barátom ajánlotta Önt a figyelmembe, mert tudja, hogy mennyire zaklatott és nyugtalan vagyok mostanában. Barátomat – az eset szigorúan bizalmas jellegére tekintettel – 
 	 nem avattam be a részletekbe. Jóakaróm biztosított arról, hogy Önben a megtestesült diszkréciót tisztelhetem, így amennyiben beigazolódik a gyanúm, nem kell attól tartanom, hogy a rendırség is bekapcsolódik az ügybe, mert azt igazán nem szeretném. Természetesen nincs kizárva, hogy alaposan tévedek. Pillanatnyilag nem vagyok abban az állapotban, hogy tiszta fejjel tudjak gondolkodni, és magam járjak a dolog végére – álmatlanságban szenvedek és a télen átvészelt betegségem is nagyon megviselt. Se mó-ciom, se képességem nincs rá. 
 	 Mindazonáltal szeretném mégegyszer hangsúlyozni, hogy rendkívül kényes családi ügyrıl van szó, és nem szeretném, ha bárki is tudomást szerezne róla. Ha megbizonyosodnék a tényekrıl, magam rendezném az ügyet, mert ezt a megoldást tartom megfelelınek. Remélem érti, mire akarok utalni. Amennyiben elvállalja a nyomozást, kérem a fenti címen értesítsen. 
 	 Üdvözlettel: Amelia Barrowby 
 	
 	Poirot újból átfutotta a levelet. Szemöldökét felhúzva félretette és hozzáfogott a következıhöz. 
 	Pontosan tíz órakor belépett titkárnıje, Miss Lemon szobájába, aki a szokásos napi utasításokra várt. Miss Lemon negyvennyolc éves, meglehetısen elınytelen külsejő nı volt, esetlenül hosszú, csontos végtagokkal. Éppen olyan mániákus rendszeretı volt, mint Poirot, és bár megfelelı képzelıerıvel rendelkezett, eme képességét csak akkor csillogtatta meg, ha erre kifejezetten felkérték. 
 	Poirot átnyújtotta a reggeli levelezést. 
 	– Az Isten szerelmére kisasszony, lenne szíves ezekre elutasító választ írni, természetesen a megfelelı formába öntve? 
 	Miss Lemon gyorsan átfutotta a leveleket és azokra különbözı kriksz-krakszokat firkantott. Ezek jelentését egyedül ı ismerte, mivel sajátos titkosírásban íródtak: „Puha szappan", „arculcsapás", „dorombolva", „kurtán" stb. Munkája végeztével elégedetten bólintott és további utasításokra várva felnézett. 
 	Poirot átnyújtotta Amelia Barrowby küldeményét. Miss Lemon kivette a levelet a dupla borítékból, elolvasta, majd kérdın feltekintett. – Igen, M. Poirot? – Ceruzáját készenlétben tartotta a gyorsíró blokk felett. 
 	– Mi a véleménye errıl a levélrıl, Miss Lemon? 
 	Miss Lemon szemöldökét rosszallóan felvonva tette le a ceruzát, és újból átfutotta a levelet. Az olvasottak egyáltalán nem csigázták fel az érdeklıdését, csak egy megválaszolásra váró levelet látott maga elıtt. Munkaadója azonban gyakran nemcsak a szaktudására, hanem emberismeretére is épített. Ez kissé bosszantotta Miss Lemont, aki mint afféle tökéletes gép, teljesen felette állt minden emberi gyarlóságnak. Élete igazi szenvedélye egy minden eddiginél tökéletesebb kartotékrendszer kidolgozása volt. Éjszakánként errıl a korszakalkotó újításról ábrándozott. Mindezek ellenére M. Poirot tudta jól, hogy Miss Lemon igencsak járatos a különféle emberi ügyek megítélésében. 
 	– A vén szatyor alaposan felfújta a dolgot – vélte Miss Lemon. 
 	– Úgy. érti felfújódott? – érdeklıdött Poirot ártatlanul. 
 	Miss Lemon tisztában volt vele, hogy Poirot elég régóta él Angliában ahhoz, hogy értse a szlenget, és nem válaszolt. Futó pillantást vetett a dupla borítékra. 
 	– Nagyon titokzatoskodik, de amit írt, az nesze semmi, fogd meg jól. 
 	– Igen – válaszolta Poirot. – Erre magam is rájöttem. 
 	Miss Lemon reménykedve emelte kezét a gyorsíró tömb fölé. Poirot megszólalt. 
 	– Legyen szíves tudassa Mrs. Barrowby-val, hogy magam keresem fel az általa megjelölt idıpontban, amennyiben nem az irodámban óhajt velem találkozni. Kérem ne írógéppel, hanem kézzel írja a levelet. 
 	– Igenis, M. Poirot. 
 	Poirot a maradék levelezést is odaadta. 
 	– Ezek számlák. 
 	Miss Lemon szakavatott keze gyorsan szortírozta ıket. 
 	– Valamennyit kifizetem, kivéve ezt a kettıt. 
 	– Miért pont ezt a kettıt nem? Nem találtam bennük semmi kivetnivalót. 
 	– Ezek olyan cégek, amelyekkel csak nemrégiben lépett kapcsolatba. Ha elköveti azt a ballépést, hogy a számlája megnyitása után hajszálpontosan fizet, azt fogják hinni, csak azért ilyen buzgó, mert késıbb hitelért, akar kuncsorogni. 
 	– Hát el kelHsmernem – dünnyögte Poirot –, ön kitőnıen ismeri a brit üzletemberek észjárását. 
 	– Úgy ismerem ıket, mint a saját tenyeremet! – válaszolta Miss Lemon zordan. 
 	A válaszlevelet postafordultával útjára bocsátották Miss Amelia Barrowby részére, válasz azonban nem érkezett. Hercule Poirot már-már hajlott arra a gondolatra, hogy az öreg hölgy megoldotta a rejtélyt. Kissé meglepte azonban, hogy pár sor erejéig sem vette a fáradtságot és nem közölte vele, hogy nem tart igényt a szolgálataira. 
 	Öt nappal késıbb, a szokásos reggeli instrukciók után, Miss Lemon bejelentette: 
 	– Az a bizonyos Miss Barrowby, akinek pár napja írtunk, nem valószínő, hogy válaszolni fog. Ugyanis meghalt. 
 	– Ah, meghalt – ismételte Hercule Poi-rot halkan. Nem úgy hangzott, mint egy kérdés, hanem mint egy kijelentés. 
 	Miss Lemon kinyitotta a retiküljét és egy újságkivágást vett elı. 
 	– A földalattin akadt meg rajta a szemem és leszakítottam. 
 	Hercule Poirot – miközben futólag eltőnıdött azon az ellentmondáson, hogy bár Miss Lemon állítása szerint „leszakította" a papírdarabot, az szembetőnı módon ollóval volt gondosan kivágva – elolvasta a Morning Star „Születések, halálozások, esküvık" rovatában megjelent közleményt: „Folyó év március huszonhatodikán Amelia Jan Barrowby (Rosebank, Charman's Green) tragikus hirtelenséggel elhunyt. Kérjük, virágot ne küldjenek." 
 	Poirot még egyszer elolvasta a gyászjelentést. 
 	– Tragikus hirtelenséggel – mormogta magában. Majd felvillanyozva így szólt: Miss Lemon, lenne szíves leírni a következıket? 
 	A ceruza újra a levegıbe emelkedett, és bár Miss Lemon gondolatai az iktatórendszer körül kalandoztak, azért hibátlan gyorsírással papírra vetette a következıket: Kedves Miss Barrowby! 
 	 Bár nem kaptam Öntıl választ, de mivel pénteken amúgyis Charman's Green szomszédságában lesz egy kis elintézni valóm, felkeresem Önt, hogy a levélben említett ügyet részletesen megbeszéljük. 
 	 Tisztelettel  stb., stb. 
 	
 	– Kérem gépelje ezt le és azonnal adja postára. Estére talán oda is ér Charman's Greenbe. 
 	Másnap reggel gyászkeretes boríték érkezett. 
 	
 	 Kedves Uram! 
 	 Nagynénémhez, Miss Barrowby-hoz intézett levelére tájékoztatásul közlöm, hogy néném huszonhatodikán elhunyt, így az Ön által említett ügy a továbbiakra nézve jelentıségét veszítette. 
 	 Tisztelettel: Mary Delafontaine. 
 	
 	Poirot szelíden elmosolyodott. – „... a továbbiakra nézve jelentıségét veszítette." 
 	Maid meglátjuk. En avant –  irány Charman's Green! 
 	A Rosebank elnevezés tökéletesen illett a házhoz. Ez a lehetı legnagyobb dicséret, amit egy hasonló karakterő és stílusú épületrıl el lehet mondani. 
 	Hercule Poirot meg-megállt a bejárathoz vezetı ösvényen és elismerıen szemlélte a körös-körül elhelyezkedı, takaros ágyásokat. A rózsafák pompás virághozamot ígértek, a tulipánok, a nárciszok és a jácintok szemkápráztató színekben pompáztak – az utolsó virágágyást pedig még üres kagylóházakkal is körberakták. 
 	– Hogyan is szól az a kedves angol gyermekdalocska? – dörmögte magában Poirot. 
 	
 	„Mary úrnı, te kis nyakas, 
 	Mi virít a kertedben? 
 	Kagylóház és ezüstharang, 
 	Kis cselédlány kötıben." 
 	
 	– Meglehet, hogy nem is így – morfondírozott. – De íme, itt ez a csinos szolgálólány, ı majd kijavítja a versikét. 
 	A bejárati ajtó közben kinyílt, és takaros kis kötényes fejkötıs szolgálólány dugta ki kíváncsian a fejét. Rémülten meresztette szemét a nagy bajuszú, okulárés idegen úrra, aki hangosan motyogott magában. Ahogy Poirot is megállapította, a szolgálólány igen-igen csi-noska volt, nagy kék szemmel és rózsás arcocskával. 
 	Poirot gáláns mozdulattal megemelte a kalapját és kedvesen megszólította: 
 	– Bocsásson meg, lakik itt egy Amelia Barrowby nevő hölgy? 
 	A fruskának a lélegzete is elakadt a meglepetéstıl és tágra nyílt szemmel rebegte: 
 	– Hogyan, hát uraságod nem tudja? Miss Barrowby a minap átköltözött a másvilágra. 
 	Olyan hirtelen történt. Kedden éjszaka. 
 	Itt habozott kissé, mert a külföldi úr tiszteletet ébresztett benne, másrészt szívesen pletykált volna még egy kicsit, hiszen az ı köreiben a legizgalmasabb beszédtémát a betegségek és a halálesetek szolgáltatták. 
 	– Hát ez meglepı – csodálkozott Hercule Poirot nem túl ıszintén. – A hölggyel mára fontos találkozót beszéltünk meg. Akkor, nemdebár, válthatnék egy pár szót a másik itt lakó hölggyel? 
 	A szolgálólány kétkedve firtatta: – Az asszonyommal? Nem tudnám megmondani, hogy fogadja-e önt vagy sem. 
 	
 	– Fogadni fog – jelentette ki Poirot határozottan és átnyújtotta a névkártyáját. 
 	A hivatalos hang megtette hatását. A rózsás arcú szolgálólány meghátrált és bevezette Poirot-t az elıszobából nyíló tágas nappaliba. 
 	Ezután kezében a névkártyával eltőnt, hogy úrnıjét értesítse. 
 	Hercule Poirot körülnézett. Hagyományos stílusú társalgóban találta magát – a falakon szép, lisztszínő tapéta, hozzá illı díszléccel szegélyezve, közepes mérető kretonok, rózsaszín diszpárnák és függönyök, temérdek kínai csecsebecse és dísztárgy volt hivatva megadni a szoba jellegét. A helyiségben nem fedezett fel semmi olyasmit, ami a lakókról bármi személyeset elárult volna. 
 	Poirot hirtelen megérezte, hogy valaki figyeli. Ilyesmire rendkívül érzékeny volt. 
 	Hátrafordult. Az üvegezett erkély ajtóban törékeny termető, szénfekete hajú lány állt, szemében gyanakvás ült. Ahogy belépett, Poirot udvarias meghajlással köszöntötte, mire az haragosan rátámadt. 
 	– Minek jött ide? – Poirot csak a szemöldökét vonta fel, de nem válaszolt. 
 	A lány barátságtalanul végigmérte. 
 	– Maga ügyvéd, ugye? – szegezte neki a kérdést. Jól beszélt angolul, de senki sem tévesztette volna össze egy született angollal. 
 	– Miért lennék én ügyvéd, mademoiselle? 
 	– Biztos vagyok benne, hogy az, és azért jött, hogy közölje velem, ı nem volt tudatában annak, amit cselekedett. Éppen eleget hallgattam már a „tisztességtelen befolyásolásról" – 
 	ugye így nevezik? De ez nem igaz. Ö úgy akarta, hogy a pénz az enyém legyen, és az enyém is lesz! Ha kell, én is ügyvédet fogadok. 
 	Arca most már egészen eltorzult, állát dühösen felszegte, szeme szikrát szórt. 
 	Ekkor kipattant az ajtó és egy sudár termető nı lépett be. 
 	– Katrina! – csak ennyit szólt. 
 	A lány hátrahıkölt, elvörösödve hebegett valamit, majd kisietett a szobából. 
 	Poirot alaposan szemügyre vette az újonnan érkezıt, aki egyetlen szavával ily hatásosan úrrá lett a helyzeten. Hangja tekintélyt parancsoló volt és kissé lekezelı. Poirot rögtön tudta, hogy a hölgy csakis Mary Delafontaine lehet, a ház úrnıje. 
 	– M. Poirot? Írtam önnek. Nem kapta meg a levelemet? 
 	– Sajnos nem mindig tartózkodom Londonban. 
 	– Értem, ez mindent megmagyaráz. Bemutatkozom: nevem Delafontaine. Ö pedig a férjem. Miss Barrowby a nagynéném volt. 
 	Delafontaine úr olyan halkan settenkedett be, hogy érkezése észrevétlen maradt. Magas, ıszes hajú férfi volt, viselkedésében némi bizonytalanság érzıdött. Idegesen matatott az álla körül, miközben egyre csak a feleségére pillantgatott. Egyébként is látszott, hogy általá- 
 	ban szívesen átengedi a beszélgetés irányítását hitvesének. 
 	– Bocsánatukat kell kérnem, hogy mély gyászukban zavarom önöket – szabadkozott Poirot. 
 	– Nem tehet semmirıl – biztosította Mrs. Delafontaine. – Nagynéném kedden este hunyt el. Nagyon váratlanul. 
 	– Felettébb váratlanul – sietett hozzáfőzni Mr. Delafontaine. Tekintetét az üvegajtóra íüggesztette, ahol a külföldi lány távozott az imént. 
 	– Elnézést, akkor én mennék is. – Poirot tétova lépést tett a kijárat felé. 
 	– Várjon csak egy percet! – szólt utána Mr. Delafontaine. – Azt mondja, hogy Armelia nénivel lett volna valami elintéznivalója? 
 	– Parfaitement. 
 	 –  Talán mondana valami közelebbit – bíztatta a feleség. – Hátha mi is tudunk segíteni. 
 	– Bizalmas ügyrıl van szó – zárkózott el a további felvilágosítás elıl Poirot.- 
 	Magándetektív vagyok – jegyezte meg mintegy mellékesen. 
 	
 	Mr. Delafontaine meglepetésében felborított egy kínai szobrocskát. Feleségén is az izgatottság jelei mutatkoztak. 
 	– Detektív? És önnek Amelia nénivel lett volna megbeszélnivalója? Szinte hihetetlen! - 
 	Alaposan végigmérte Poirot-t. 
 	– Áruljon el egy kicsit többet, M. Poirot! Ez az egész olyan különösnek tőnik. 
 	Poirot egy pillanatig némaságba burkolózott, majd gondosan megválogatva minden szavát, a következıket mondta: 
 	– Rendkívül kényes helyzetben vagyok, asszonyom. Nem is tudom, mitévı legyek. 
 	– Mondja csak – vágott közbe Mr. Delafontaine –, oroszokról nem tett említést önnek? 
 	– Oroszokról? 
 	– Igen. Bolsikról, vörösökrıl, effélékrıl. 
 	– Ne beszélj szamárságokat! – hurrogta le a felesége. Mr. Delafontaine összerezzent. 
 	– Bocsánat, talán csak képzelıdtem. 
 	Mary Delafontaine mélyen Poirot szemébe nézett. A szeme most mélykék volt – nefelejcskék. 
 	– Nagyon lekötelezne, ha tájékoztatna minket. Higgye el, megvan rá az okom, hogy erre kérem. 
 	Mr. Delafontaine vészjeleket bocsátott ki. „Csak óvatosan, öreglány! Lehet, hogy az ürge mit sem sejt." De felesége szúrós pillantást vetett rá. 
 	– Nos, M. Poirot? 
 	Hercule Poirot nagy komolyan megrázta a fejét, és bocsánatkérı mozdulatot tett. 
 	– Attól tartok asszonyom, hogy pillanatnyilag nem mondhatok semmit. 
 	Meghajolt és magához véve a kalapját, elindult a kijárat felé. Mary Delafontaine az elıszobáig kísérte. A lépcsıfeljárónál Poirot megállt egy pillanatra. 
 	– Ön bizonyára nagyon szereti a kertjét, asszonyom? 
 	– Hogyan? Vagy úgy... Igen, szeretek kertészkedni. 
 	– Je vous  fais mes compliments.  
 	Poirot búcsúzóul meghajolt és lesietett a kapuhoz. Kilépve jobbra fordult, s ahogy válla felett visszapillantott, két dologra lett figyelmes: az emeleti ablakban egy alak sziluettje rajzolódott ki, míg szemben, az utca túloldalán katonás tartású férfi sétálgatott fel-alá. 
 	– Definiüvement –  bólintott Hercule Poirot. – Ott lapul a nyulacska a bokorban. 
 	De hogyan ugrasszuk ki onnan? 
 	Elhatározta, hogy betér a legközelebbi postahivatalba. Pár darab érme felhasználásával lebonyolított néhány telefonhívást, s az eredmény láthatóan megelégedésére szolgált. Ezt követıen útját haladéktalanul a Charman's Green-i rendırkapitányság felé vette, ahol Sims felügyelı után érdeklıdött. 
 	Sims felügyelı robusztus termete ellenére igen szívélyes modorú férfiú volt. 
 	– M. Poirot? – kérdezte. – Már vártam önt. Épp ebben a percben hívott a rendırfelügyelı. 
 	Említette, hogy ön bizonyára fel fog keresni. Fáradjon utánam az irodámba. 
 	Az ajtót becsukva maga után, udvariasan hellyel kínálta Poirot-t, majd maga is kényelembe helyezkedett. 
 	– Ön aztán nem vesztegeti az idejét! Hamar kiszimatolta ezt a Rosebank-ügyet, ha marabb, mint ahogy mi egyáltalán ügyként kezelnénk. Mire jutott? 
 	Poirot elıhúzta az ominózus levelet és átnyújtotta. A felügyelı nagy érdeklıdéssel olvasta végig. 
 	– Érdekes – mondta az olvasás befejeztével. – Csak az a baj, hogy ez sok mindent jelenthet. Kár, hogy az idıs hölgy nem fogalmazott világosabban. Pedig ezzel sokat segíthetett volna nekünk. 
 	– Talán jobb lett volna, ha nem írja meg ezt a levelet. 
 	– Hogy érti ezt? 
 	– Lehet, hogy akkor még élne... 
 	
 	– Ön túl messzire megy, nem gondolja? Ámbár meglehet, hogy igaza van. 
 	– Nagyon kérem felügyelı úr, mondja el a történteket! Én semmi konkrétumot nem tudok. 
 	– Ezen ne múljék. Nos, az öreg hölgy vacsora -után nyugovóra tért. Rosszul lett, állapota aggasztóvá vált. Rangatózás, görcsök, miegymás. Kihívták az orvost. Mire azonban a doki megérkezett, az asszony már kiszenvedett. Az orvos hímezett-hámozott, majd kibökte, hogy nem állíthat ki halotti bizonyítványt a halottszemle eredményének ismerete nélkül. Most már valamivel többet tudunk. Az orvos javaslatára ugyanis elrendeltük a boncolást; amit a rendırségi kórboncnokkal együtt végzett el. Az eredmény minden kétséget kizáróan bizonyította, hogy az idıs hölgy halálát nagy adag sztrichnin okozta. 
 	– Aha! 
 	– Hát igen, komisz egy ügy! A kérdés csak az, hogy ki szervírozta neki a mérget? 
 	Röviddel a halál beállta elıtt történhetett. Elıször arra gyanakodtunk, hogy az ételébe keverték, de utóbb ezt elvetettük. Az aznapi menüben articsókaleves szerepelt, amit levesestálban szolgáltak fel, továbbá halpástétom és almatorta. Miss Barrowby, Mr. 
 	Delafontaine és Mrs. Delafontaine ült az asztalnál. Miss Barrowby maga mellé vett egy mindenest, egy félig orosz származású lányt, de ı nem étkezett együtt a családdal. A maradékot kapta, amit az asztalon hagytak. Van még a háznál egy szolgálólány is, de neki aznap este kimenıje volt. Ö készítette ki a levest a tőzhelyre, a pástétomot a sütıbe, az almatortát pedig hidegen fogyasztották. Minden fogásból valameny-nyien ettek, ezért úgy gondolom, kizárt, hogy a mérgezés ekkor történt. A sztrichnin különben is olyan keserő, mint az epe. Az orvos szerint még ezerszeres hígításban is megérezni. 
 	– Kávé? 
 	– Az esetleg szóba jöhetne, csakhogy az öreg hölgy soha nem kávézott. 
 	– Átérzem a helyzetét. Szinte megoldhatatlan feladvány! Milyen italt fogyasztott a vacsorához? 
 	– Vizet. 
 	– Egyre rosszabb. 
 	– Nem mondom, jó kis fejtörı! 
 	– Vagyonos volt az öreg hölgy? 
 	– Azt hiszem egész jól állt e tekintetben. Pontos információink egyelıre nincsenek. 
 	Ahogy én kivettem, a Delafontaine házaspár viszont alaposan le van égve. A ház fenntartását is az öreg hölgy finanszírozta. 
 	Poirot elmosolyodott. 
 	– Egyszóval ön a Delafontaine házaspárt gyanúsítja? Melyikıjüket? 
 	– Nem mondanám, hogy konkrétan bárkit is gyanúsítanék. De akárhogy is vesszük, ık az egyedüli közeli hozzátartozók, és nem vitás, hogy a haláleset szép kis summát hozhat a konyhájukra. Az ördögbe is, jól tudjuk, hogy milyen az emberi természet! 
 	– Néha kíméletlen, az már igaz. Az öreg hölgy egyebet nem evett vagy ivott? 
 	– Nos, ami azt illeti... 
 	– A, voilal  Sejthettem volna, hogy tartogat még valamit a tarsolyában számunkra. Beszél itt nekem articsókalevesrıl meg halpástétomról. A lényeget meg nem említi! 
 	– Nos, az igazat megvallva az idıs hölgy étkezés elıtt egy kapszula gyógyszert vett be. 
 	Nem tablettát, hanem egyfajta rizspapírba töltött port. Tökéletesen ártalmatlan szerrıl van szó. amit emésztési panaszait enyhítendı szedett. 
 	– Csodás! Mi sem egyszerőbb annál, mint egy kapszulát sztrichninnel megtölteni és kicserélni az eredetivel. Egy pohár vízzel lenyelve nem lehet érezni semmit. 
 	– Pontosan errıl van szó. Az a gyanúm, hogy a lány tette. 
 	– Az orosz lány? 
 	– Igen, Katrina Rieger. Ö volt Miss Barrowby mindenese. Gyanítom, jócskán ugráltatta. 
 	
 	Csináld ezt, csináld azt, maszírozd meg a hátam, hozd ide a gyógyszeremet, lódulj a patikába, effélék. Tudja, milyenek az idıs hölgyek. Folyton azt hajtogatják, hogy csak egy kis törıdésre vágynak, de igazából néger rabszolgára lenne szükségük. 
 	Poirot halványan elmosolyodott. 
 	– De hallgasson csak ide – folytatta Sims felügyelı. – Ez az egész valahogy mégsem stimmel. Mi oka lett volna ennek a lánynak megmérgezni a munkaadóját? Miss Barrowby halálával a lány elveszíti az állását, és manapság nem könnyő munkát találni, pláne olyasvalakinek, akinek nincs semmi végzettsége. 
 	– Mindazonáltal – morfondírozott Poirot –, amennyiben a gyógyszeresdobozt ırizetlenül hagyták, bárki hozzáférhetett. 
 	– Természetesen tovább vizsgálódunk. Minden irányban, ha érti, mire gondolok. Mikor készítették oda a gyógyszert és rendszerint hol tartották? stb. Kitartó, aprólékos munkára lesz szükségünk, ha rá akarunk jönni a dolog nyitjára. Hátravan még Miss Barrowby ügyvédje. 
 	Vele holnap beszélek. Továbbá az öreg hölgy bankjának igazgatójával. Egyszóval rengeteg dolgunk van még. 
 	Poirot felemelkedett ültébıl. 
 	– Megteszi nekem azt a szívességet, hogy röviden tájékoztat az ügy további fejleményeirıl? Rendkívül lekötelezne vele. Ezen a számon bármikor elérhet. 
 	– Persze, feltétlenül M. Poirot. Több szem többet lát, ahogy mondani szokás. Egyébként is ön már belekeveredett ebbe az ügybe azzal a levéllel, nemde? 
 	– Ez roppant kedves öntıl, felügyelı úr. 
 	Udvariasan kezet ráztak és Poirot távozott. 
 	
 	Másnap Poirot-t telefonhoz hívták. 
 	– Ön az, M. Poirot? Itt Sims felügyelı. A részletek kezdenek szépen összeállni a mi kis ügyünkben. 
 	– Igazán? Folytassa, könyörgöm! 
 	– Nos, az elsı tétel – méghozzá igen figyelemreméltó tétel: Miss Barrowby csak vagyona elenyészı részét hagyta az unokahúgára, szinte mindent K. örökölt. Ahogy fogalmazta a szeretetteljes és odaadó gondoskodás jutalmául. Ez rögtön más megvilágításba helyezi az ügyet, nem gondolja? 
 	Egy kép bukkant fel Poirot emlékezetében. Dühtıl eltorzult arc és szenvedélyes hang: ,,A pénz az enyém. Ez az ı akarata, és így kell lennie.'' A végrendelet tehát nem érte váratlanul Katrinát, tudott arról, mi áll benne. 
 	– Második tétel – folytatta Sims felügyelı. – A kapszulákat csakis és kizárólag K. 
 	kezelte. 
 	– Bizonyos ön ebben? 
 	– A lány maga sem tagadja. Mit szól mindehhez? 
 	– Fölöttébb érdekes. 
 	– Már csak egy dolgunk maradt, bizonyítékot szerezni arra vonatkozóan, hogy mily módon tett szert a méregre. 
 	– Eleddig nem jártak sikerrel? 
 	– A nyomozás csak most kezdıdött. Ma reggel volt az elsı kihallgatás. 
 	– Milyen eredménnyel zárult? 
 	– Egy hét múlva folytatjuk. 
 	– És a fiatal hölgy, K.? 
 	– Gyanúsítottként ırizetbe vettük. Semmit sem kockáztatok. Elképzelhetı, hogy van egypár furcsa barátja, akik esetleg megpróbálják kijuttatni az országból. 
 	– Nem – szólt Poirot. – Nem hiszem, hogy akadnak barátai. 
 	– Mire alapozza ezt az állítását? 
 	
 	– Csak egy megérzésre. További „tétel", ahogy ön mondaná? 
 	– Semmi olyasmi, ami az ügy szempontjából jelentıséggel bír. Bár Miss Barrowby csinált néhány butaságot a részvényeivel, nem csekély összeget veszítve rajtuk. Felettébb zavaros ügyletek, de nem látok összefüggést a történtekkel – legalábbis e pillanatban nem. 
 	– Pedig lehet, hogy van összefüggés. Hálás köszönetem. Rendkívül kedves öntıl, hogy felhívott. 
 	– Szóra sem érdemes. Szeretem betartani az ígéreteimet. Egyébként is láttam, hogy az eset felkeltette az érdeklıdését. Ki tudja, talán segíteni is tud a megoldásban. 
 	– Ez nekem is örömömre szolgálna. Mit szólna például, ha elıkeríteném az egyik barátját? 
 	– De hiszen az imént mondta, hogy a lánynak nincsenek barátai – csodálkozott Sims felügyelı. 
 	– Tévedtem – válaszolta Poirot. – Mégiscsak van egy barátja. 
 	Mielıtt azonban a felügyelı ujabb kérdést tehetett volna fel, a belga letette a kagylót. Poirot elgondolkozva átsétált Miss Lemon szobájába, aki az írógép elıtt ült. Amint fınöke belépett, rögtön abbahagyta a gépelést és várakozóan ráemelte a tekintetét. 
 	– Arra kérem – kezdte Poirot –, hogy képzelje magát a következı szituációba. 
 	Miss Lemon csalódottan az ölébe ejtette a kezét. Általában örömmel végezte munkáját: gépelt, elintézte a számlákkal kapcsolatos ügyes-bajos dolgokat, számon tartotta a megbeszéléseket és akkurátusan iktatta az iratokat. Az azonban, hogy egy elképzelt szituációba élje bele magát, rendkívül untatta és munkaköre kellemetlen kötelezettségei közé sorolta. 
 	– Ön egy orosz leányzó... – állt elı a farbával Poirot. 
 	– Igen – válaszolta beletörıdıén a minden porcikájában angol Miss Lemon. 
 	– Barátok nélkül, elhagyatottan él egy idegen országban. Bizonyos okokból nem szándékozik visszatérni Oroszországba. Egy öreg hölgynél áll alkalmazásban mint társalkodó- 
 	és ápolónı, aki szinte a végsıkig kizsigereli. Önnek azonban egy panaszos szava sincs, alázatosan végzi munkáját. 
 	– Értem – felelte Miss Lemon engedelmesen, bár az igazat megvallva, sehogyan sem tudta beleélni magát ebbe a sajátos szerepkörbe. 
 	– Az öreg hölgy idıközben megkedveli és elhatározza, hogy az egész vagyonát önre hagyja. És ezt közli is önnel. 
 	Poirot itt hatásszünetet tartott. 
 	– Igen – szólt Miss Lemon. 
 	– Egyszer csak az öreg hölgy megorront valamit; meglehet, hogy ez valami pénzügyi svindli volt, vagy nem volt hozzá ıszinte, esetleg még súlyosabb dolog esett meg – egy alkalommal gyógyszerének fura mellékíze volt, vagy evéskor gyanús szag csapta meg az orrát. Az öreg hölgy gyanakszik önre, és levelet ír egy nagyon híres – enfin,  a leghíresebb – 
 	detektívnek, vagyis nekem. Én rövidesen fel szándékozom keresni. Ahogy mondani szokás, könnyen füstbe mehet a terv. Gyorsan kell hát cselekedni. És íme, az öreg hölgy váratlanul elhalálozik, még a nagy hírő detektív látogatása elıtt. Mondja csak, hihetı mindez? 
 	– Meglehetısen hihetınek tőnik – vélte Miss Lemon. – Pláne hogy egy oroszról van szó. 
 	Ami engem illet, én nem lennék társalkodónı. Szeretem, ha a munkaköröm pontosan meg van határozva. És persze eszembe se jutna eltenni valakit láb alól! 
 	Poirot felsóhajtott. 
 	– Bárcsak itt lenne velem Hastings barátom! Micsoda páratlan képzelıerıvel van megáldva! És milyen romantikus lelkülete van. Bár az igazat megvallva, a megérzései sorra tévútra vitték, ennek ellenére nagyszerő segítıtársam volt. 
 	Miss Lemon csendben ült. Vágyakozóan szemlélte a félig teleírt papírlapot. 
 	– Szóval hihetınek tartja ezt a kis történetet? – morfondírozott Poirot. 
 	
 	– Ön talán nem? 
 	– Dé attól tartok, igen – sóhajtott Poirot. 
 	Megcsörrent a telefon, és Miss Lemon kiment, hogy felvegye. Visszatérve közölte: 
 	– Megint Sims felügyelı keresi. Poirot a készülékhez sietett. 
 	– Allo’, allo’. Hogy mondta? 
 	Sims megismételte: 
 	– Egy csomag sztrichnint találtunk a lány hálószobájában a matrac alá rejtve. Az ırmester épp az imént közölte a hírt. Ez, azt hiszem, megdönthetetlen bizonyíték. 
 	– Igen – válaszolta Poirot. – Megdönthetetlen bizonyíték. – Hangja magabiztosan csengett. 
 	Letette a kagylót és odaült az íróasztalához. Eltöprengve rendezgette a tárgyakat maga elıtt és közben ezt dünnyögte magában: 
 	– Valami nem stimmel. Éreztem – nem, nem is éreztem. Inkább láttam valamit. En avant! –  ideje egy kicsit megmozgatnom az agytekervényeimet. Mérlegeljünk csak. 
 	Töprengjünk. Minden logikusan történt? Az a kis vadóc és a pénzzel kapcsolatos aggodalma, aztán Mme Delafontaine meg a férje idétlen megjegyzése az oroszokról – de hisz' a férj maga is idétlen; a szoba; a kert – ah, megvan! Igen, a kert! 
 	Hirtelen kiegyenesedett ültében, szemében megvillant a felismerés jellegzetes zöld fénye. 
 	Felpattant és átrobogott a szomszéd szobába. 
 	– Miss Lemon, lenne szíves ideiglenesen felfüggesztem pótolhatatlanul hasznos tevékenységét, és elvégezni nekem egy kis nyomozást? 
 	– Azt mondja, nyomozzak, M. Poirot? Attól tartok, ehhez nem vagyok túl... 
 	Poirot közbevágott. 
 	– Tegnap biztosított arról, hogy jól ismeri az üzletembereket, nemde? 
 	– Ez így is van – válaszolta Miss Lemon nem kis büszkeséggel a hangjában. 
 	– Akkor nagyon egyszerő dolga lesz. Elmegy Charman's Greenbe és felkutatja a halast. 
 	– Mármint a halast? – rebegte Miss Lemon ıszinte megdöbbenéssel. 
 	– Pontosan. A halast, aki Rosebanknek szállít. Ha megtalálta, feltesz neki egy bizonyos kérdést – azzal átnyújtott a párja nincs titkárnınek egy papírlapot. 
 	Miss Lemon az érdeklıdés legcsekélyebb jele nélkül elolvasta, ami rajta állt, bólintott, majd feltette írógépére a védıborítót. 
 	– Együtt megyünk Charman's Greenbe, de ott elválnak útjaink. Maga tővé teszi a környéket a halasért, én pedig felkeresem a rendır kapitányt. Innen a Baker Streetrıl mintegy másfél órába is beletelik, mire odaérünk. 
 	Megérkezve úti céljához, a meglepett Sims felügyelı sietett elébe. 
 	– Ez aztán gyors munka volt, M. Poirot! Alig egy órája, hogy telefonon beszéltünk. 
 	– Szívességet szeretnék kérni öntıl; engedje meg, kérem, hogy válthassak pár szót Katonával. Mi is a vezetékneve? 
 	– Rieger, Katrina Rieger. Nos, végül is nem látok semmi kivetnivalót abban, ha beszél vele. 
 	A lány sápadtabb és morcosabb volt, mint valaha. Poirot gyengéden megszólította. 
 	– Szeretném, kisasszony, ha elhinné, hogy jót akarok önnek. Mondja el nekem a teljes igazságot. 
 	A lány szeme dacosan felvillant. 
 	– Már elmondtam az igazságot! Mindenkinek elmondtam az igazságot! Ha valaki meg mérgezte az öreg hölgyet, hát nem én voltam. Önök valamennyien tévednek. Meg akarják akadályozni, hogy enyém legyen a pénz! – Hangja rekedt volt. Ügy néz ki, mint egy sarokba szorított kisegér, gondolta Poirot. 
 	– Egyedül ön kezelte a gyógyszeres fiolákat? 
 	– Már megmondtam, nem? Éppen aznap délután készítette el a patikus. Hazavittem a táskámban. Már feltálalták a vacsorát, mire hazaértem. Kinyitottam a dobozt, és odakészítettem egy kapszulát Miss Barrowby-nak egy pohár vízzel. 
 	– Senki nem nyúlhatott a dobozhoz? 
 	– Senki. – Sarokba szorított kisegér, de milyen bátor! 
 	– Miss Barrowby azt ette, amit elızıleg felsoroltunk. Levest, pástétomot, tortát, nemde? 
 	– Igen – hangzott a reményvesztett válasz. – Sötét, parázsló szemek, melyek sehol sem látják a kiutat. 
 	Poirot gyengéden megveregette a lány vállát. 
 	– Legyen erıs, kisasszony! Eljöhet még a szabadság, és igen, a pénz is az öné lehet, és aztán gond nélkül élhet. 
 	A lány bizalmatlanul hallgatta. Miután a vádlottat elvezették, Sims odafordult Poirot-hoz. 
 	– Nem igazán értettem, amit a telefonba mondott. A lánynak tehát van egy barátja? 
 	– Igen, van egy barátja. Én vagyok az! – válaszolta Poirot, és mielıtt Sims magához térhetett volna a meglepetéstıl, kiviharzott a kapitányságról. 
 	
 	A Zöld Macska teázóban Miss Lemon nem várakoztatta feleslegesen a munkaadóját és rögvest a tárgyra tért. 
 	– A fickó neve Rudge, a High Streeten van az üzlete, és önnek tökéletesen igaza volt. 
 	Pontosan másfél tucat. Mindent lejegyeztem, amit mondott – és átnyújtotta a feljegyzést a fınökének. 
 	Arrr! – Poirot kurrogó hangot hallatott, akárcsak egy elégedetten doromboló macska. 
 	
 	Hercule Poirot Rosebankbe vitette magát. Ahogy a kertkapuban megállt, a nap éppen lebukott mögötte a horizont alá. Mary Dela-fontaine sietett elé. 
 	– M. Poirot? – meglepetés érzıdött a hangjában. – Hát visszajött? 
 	– Visszajöttem. – Némi szünet után Poirot így folytatta: – Amikor elıször jártam itt, kis gyerekdalocska egyik strófája jutott az eszembe. 
 	
 	„Mary úrnı, te kis nyakas, 
 	Mi virít a kertedben? 
 	Kagylóház és ezüstharang, 
 	Kis cselédlány kötıben." 
 	
 	– Csakhogy nem kagylóhéj, ugye asszonyom? Hanem osztrigahéj! – mutatott le Poirot a földre. 
 	Hallatszott, ahogy Mrs. Delafontaine nagy levegıt vesz, egyébként feszülten figyelt. 
 	Kérdın várta a folytatást. Poirot bólogatott. 
 	– Mais, oui! A  szolgálólány kikészítette a vacsorát – ı és Katrina eskü alatt fogják vallani, hogy csak ezt ették. Önön és a férjén kívül senki sem tudja, hogy másfél tucat osztrigát is beszereztek. Egy kis figyelmesség szegény, jó néni részére. A sztrichnint könnyő beletölteni az osztrigába. Csak egy nyelet – comme ga!  De mi legyen az osztrigahéjakkal. 
 	A szemetesbe nem kerülhetnek. A szolgálólány azonnal észrevenné. És akkor kitalálták, hogy szegélyt raknak ki belılük a virágágyás köré. Mivel azonban nem volt elegendı osztrigahéj, a szegély nem teljes. Az összhatás bántó – megtöri a szépen gondozott kert szimmetriá ját. Az a néhány osztrigahéj sehogysem illett ide – már elsı látogatásom alkalmával szemet szúrt nekem. 
 	Mary Delafontaine megszólalt: 
 	– Feltételezem, hogy a levélbıl jött rá. Tudom, hogy írt egy levelet, csak azt nem tud tam, mi volt a tartalma. 
 	Poirot kitérıen válaszolt. 
 	
 	– Azonnal sejtettem, hogy családi ügyrıl van szó. Ha Katrinával lett volna kapcsolatos, felesleges lett volna ennyit titkolózni. Rájöttem, hogy vagy ön, vagy a férje titokban Miss Barrowby kötvényeinek hozadékát dézsmálta, és az idıs hölgy megsejtett valamit. 
 	Mary Delafontaine bólintott. 
 	– Innen is egy kicsit, onnan is egy kicsit. Soha nem gondoltam volna, hogy az öregasz-szony valaha is rájön. Aztán megtudtam, hogy detektívet akar fogadni, és hogy minden vagyonát Katrinára hagyta, – arra a szánalmas kis teremtésre! 
 	– A sztrichnint tehát ön rejtette Katrina hálószobájába. Már értem! Menteni akarta magát és a férjét, és nem átallott egy ártatlan gyermeket gyilkosság gyanújába keverni. Hát semmi könyörület nincs önben, asszonyom? 
 	Mary Delafontaine megvonta a vállát. Ártatlan, nefelejcskék szemmel nézett Poirot-ra. 
 	Poirot visszaemlékezett, hogy elsı találkozásukkor milyen tökéletesen játszotta szerepét, ellentétben férje habókos ügyetlenségével. Átlagon felüli nı, és mégis milyen kegyetlen! 
 	– Könyörület? – kérdezte. – Ez iránt a szánalmas, áskálódó patkány iránt? 
 	– Azt hiszem, önnek két dolog fontos az életben. Az egyik kétségkívül a férje. 
 	Mrs. Delafontaine ajka megremegett. 
 	– A másik pedig a virágoskertje. 
 	Poirot körbenézett. Mintha csak bocsánatot kért volna a virágoktól, mindazért, amit tett és azért is, amit tenni szándékozott.